Uvidíš, co jich tu roste. " Opékala jsem si vzadu na dvorečku buřt k večeři a relaxovala. Když se objevila Renáta, nepřekvapila mě příliš. Prošla zahradou a beze slova se posadila na špalek proti mně. Držela jsem prut v ruce a sledovala, jak jeho konec začíná doutnat. " Dáš si taky? " kývla jsem hlavou k talířku, na němž ležel ještě jeden, pěkně tlustý a pečlivě nakrojený špekáček. " Ne, " zašklebila se. " Uzeninu nejím a taky už jsem večeřela. To je dítě Valentýny? " ukázala rukou ke kočárku. Neochotně jsem přisvědčila. Copak asi ještě všechno ví? " Tys věděla, že se Valentýna vdávala? " tipla jsem nenápadně.


Přepsal jsem seznam na čisto a zrovna se nad ním začal zamýšlet, když zvonil telefon. Mám to vzít? V tu chvíli mi byla každá vteřina drahá, vzácná, přímo mnohakarátová. A panečku, jak jsem je dřív ztrácel, bezstarostně. A když jsem telefon nakonec přece jen zvedl, měl jsem velkou chuť říct : nerušte mne, umírám! Ve sluchátku se ozval hlas mého přítele lékaře. Aha, blesklo mi hlavou, řekli mu moje výsledky a on mi chce lhát, uklidňovat mě. " Ano? " řekl jsem proti své vůli pateticky, vznešeně.


Záleží na tom, že by se objevilo tolik nenápadných a tolik potřebných radostí, které by svět rozsvítily... Čokoládové bonbóny se nemají počítat, mají se vychutnávat, mají těšit toho, kdo je dává, i toho, kdo je dostává prostřednictvím TOHO NAHOŘE. Čokoládové bonbóny jsou zázračný revoluční recept. K čemu dělat revoluce zbraněmi, násilím, když se můžou dělat takovýmihle sladkými bonbóny. Sladké revoluce by mohly změnit svět. Co kdyby se tak ustavilo Hnutí čokoládových bonbónů? Je tolik stran, hnutí, společností. Tolik nudných stran. Taková strana nebo hnutí čokoládových bonbónů by jistě mohla získat spoustu přívrženců.


Došla jsem do kuchyňky a spatřila " oheň " na stole, kde jsem ho zřejmě zapomněla dopoledne, když jsem " šmírovala " Valentýnu. Pečlivě jsem si zapálila a labužnicky vdechla kouř. Stále jsem vstřebávala informaci, kterou mi dcera sdělila a kterou jsem odmítala přijmout. Vrátila jsem se do obýváku a posadila se naproti ní. Popel z cigarety jsem odklepla do prázdného hrnečku od čaje. " Cože jsi to říkala? " ptám se, abych se přesvědčila, že jsem vesele slyšela anebo že si Valentýna dělala legraci. Příliš srandovně tedy nevypadala. " Jsem těhotná, " opakovala a nehnula přitom ani brvou. V mozku se mi ozval varovný signál. " Jak dlouho? "


Když se o tom dozvěděl král zvířat, byl tou opovážlivostí velmi pobouřen a vyzval regenta k vysvětlení. Diskutovali už drahnou dobu a vychloubačně se snažili jeden druhého trumfnout svými schopnostmi, zásluhami, silou a milosrdenstvím. Pak regent ukázal k oknu na obraz, na kterém holýma rukama škrtil lva. " Pcha! " řekl král zvířat pohrdavě. " Kdyby lvi uměli malovat. " Důkaz Zoolog zkoumal blechu. Posadil ji na misku a zavelel : " Skoč! " Blecha vyskočila. Vědec si poznamenal : Poručíme - li bleše nahlas a zřetelně, aby vyskočila, skočí. Pak vzal pinzetu a utrhl bleše všechny nohy. A znovu poručil : " Skoč! " Blecha se ani nepohnula. Vědec si poznamenal :


A v tu chvíli, vteřinu před tím, než na ciferníku deprese měla udeřit půlnoc, jsem si vzpomněl na starý český vtip. Manžel se vrátí nečekaně domů. Manželka na poslední chvíli stačí ukrýt milence ve skříni. Celé dvě hodiny tam sedí, obklopen vůní parfémů, růžových olejíčků, výtažků květů orchideje a vzrušujícího pižma, jasmínových mejdlíček a dětského pudru, různých zásypů a vonných mastí. Nakonec se manželce konečně podaří dostat manžela z domu a milenec vyrazí ze skříně s výkřikem : Honem, prosím tě! Nemáš tu někde aspoň kousíček hovna? ČÁST PRVNÍ ČÁSLAV NĚMÁ OPERA Nikdy jsem se příliš neohlížel zpátky do dětství.


A představte si, že byste se jedné museli vzdát. Odeberte ji a dejte pryč ze stolu. Pak si představte, že byste se museli vzdát druhé jistoty, druhé hodnoty, vyjměte ji z ostatních a uvažujte, jak byste se bez ní obešli. Ubírejte jednu položku po druhé, jeden papírek po druhém. Bude to těžké, představte si však, že byste se dostali do situace, kdy by nebylo vyhnutí a vy byste se museli rozhodnout další z těch věcí ve svém životě postrádat. Jak budou jedna po druhé ubývat, bude jich na stole zbývat méně a budou to ty nejdůležitější.


" A jak se bránil tomu obrovi holýma rukama, ten na něj dýchnul svým smrdutým dechem a rozdrtil ho v sevření svých tlap! " přidal se další. " Náš kamarád nebyl jen statečný, byl taky přátelský a měl dobré srdce. Co jen řekneme jeho vdově a dětem! Chudáci! Jako by život nebyl už takhle dost těžký, ještě musí nést takový osud. " Tak pokračovali v tíživých obavách dál, až konečně dorazili do vsi, kam vstoupili za hlasitého bědování. Vesničané se hned seběhli a všichni křičeli a naříkali zároveň.


Ať se honil jakkoli za dívkami, hledal především útěšnou náruč, nekonečnou a nesmírnou, která by ho vykoupila z pekelné relativity čerstvě objeveného světa. ) Čtvrté jednání Doktorčin návrat Doktor Havel ležel již chvíli na gauči, přikryt lehkou vlněnou dekou, když uslyšel zaťukání na okno. Ve světle měsíce uviděl doktorčinu tvář. Otevřel okno a ptal se : " Co je? " " Pusťte mne dovnitř! " řekla doktorka a spěchala ke vchodu do budovy. Havel si zapjal rozepnuté knoflíky na košili a vzdychnuv vyšel z pokoje.


Domů se vracejí kolem kostela, je to nejrychlejší. Náměstí se lehce svažuje a po obou stranách jsou rozsvícené výlohy obchodů. Papírnictví - s plnicími pery, tužkami a barvičkami, kalendáři, vystřihovánkami - a vedle kuchyňské potřeby a elektro s novými magnetofony, grily a nádobím. Veroniku zajímají nejvíc hračky, táhne k nim Láďu vší silou. " Pojď se tam podívat! " " Musíme domů. " " Jenom na chvilinku... A potom půjdeme, jo? " " Tak dobře. " Ostatně Láďa se taky rád podívá. Stavebnice, panny a medvědi, auta a nejrůznější figurky i telefon a malý klavír.


Pořád se mě ptal, jak si představuju svou budoucnost a co chci, aby ze mě bylo. Bylo mi čtrnáct a mé budoucí zaměstnání byla poslední věc, na kterou jsem myslel. Samozřejmě že jsem snil o divadle, ale tím jsem svého praktického bratra nehodlal dráždit. Blahoslav byl ale neodbytný, a jen abych ho měl z krku, jsem na něj jednoho dne vybafl první věc, která mě napadla. Nevím. Možná chemii nebo tak. Ještě ty Vánoce jsem dostal asi deset knih o chemii, obrovskou Mendělejevovu tabulku prvků a biografii jakéhosi slavného vědce.


Zavedl svého syna k nenápadným dveřím, otevřel je a společně vstoupili do místnosti bez oken, která snad už skromněji vybavena být nemohla. Stál tam jen starý zašpiněný psací stůl přitlučený na ocelové konstrukci, oprýskaná dřevěná židle a před ní na desce stolu ležel velký opotřebovaný poznámkový blok. Na stěně visely staré modré montérky. To bylo všechno. Nic víc nebylo v místnosti k vidění. " Sem jsem chodíval každé ráno, přemýšlel a rozhodoval se. I ty budeš bezpochyby postupovat jinak než tvůj otec, abys sis zajistil budoucnost. Ale každý den jsem byl tady, abych nezapomněl, odkud jsem přišel.


Jsem zvědavá ženská, teda pořádně zvědavá a tak jsem šla zazvonit na sousedku pozeptat se, jak se vypravil Izáček na svou velkou cestu. Sousedka plakala, nemohla mluvit. Otevřela dveře do jeho pokoje, pokoj byl prázdný, Izáčka už odnesli, nevydržel to, udělal všemu konec dobrovolně. Ten den nás ženských plakalo v domě kolik. Už jsme si na něj zvykli, na to velké bezbranné dítě, vyplašené zvířátko. A teď tu nebyl, naše schody byly prázdné. Druhý den jsem na chodbě potkala listonošku, celá zářila, mávala obálkou a volala, že se Izáček zaraduje. Vízum došlo. Jenže Izáček byl už - Kde?


Před špitálem mě Filip nacpal beze slova do stříbrné oktávie. Posadil se za volant a v tichosti se rozjel. Sledovala jsem měnící se krajinu kolem sebe a snažila se smazat pocit trapnosti. " Kam pojedeme? " otázal se a já pokrčila bezradně rameny. " K tobě asi těžko. Určitě je tam Valentýna a mohla by nás slyšet. U mě to taky nepůjde, mám tam nastěhovanou Magdu. " " A co chceš? " vyzvídala jsem potichu. " Tvůj intimní život mě už nezajímá, neboj. Už nejsi moje věková skupina. Pro mě jsi drahá. " " To vím, " reagovala jsem zachmuřeně. " Je tvoje věc, s kým spíš.


Chtěl ještě vidět svět, než bude příliš starý a pokud mu to ještě přinese štěstí - proč se nevydat na bohatý sever? Nasedl do vlaku a za pár dní vystoupil v Berlíně. Počasí bylo sychravé, choulil se ve snaze skrýt obličej za límcem bundy. Ale nedal se chladným přijetím odradit a toulal se ulicemi, zvědavý na město, které mu mělo přinést štěstí. Z nějakého náměstí k němu dolehl hluk a on chtěl vidět, co se tam děje. Ale jak se blížil, zpozoroval ruch a policii, a najednou ho někdo strhl k zemi.


Možná proto vidím kolem sebe málo šťastných úsměvů, takových, jako jsem viděl tehdy ve výšce nad obzory na tváři svého prozpěvujícího mistra. Člověk pracuje a zapomíná, že s každou prací pracuje na sobě. Ono jde o mnohem víc než o tu vížku na kopci v křišťálové výšce, než o pár ornamentů. Jde o celou životní linii. Supergenius " Můj spolužák K. T. nijak na střední škole nevynikal, byl takový slušný střed, od kterého se mnoho neočekává a který tedy nikoho příliš nezklame. Vysokou školu jsme šli studovat každý do jiného města a potkali jsme se zase pár let po svých promocích.


Od hranic ji dělí několik kilometrů. Rok od roku tu žije méně stálých obyvatel, mladí utíkají do města, stěhují se do moderních bytů na sídlišti, kde mají teplou vodu, dálkové topení a blízko do práce, zkrátka větší pohodlí. Zbývají tu staří, kteří se nemohou rozloučit, a pak pár rekreantů hledajících v přírodních podmínkách venkova návrat ke zdravému a opravdovému životu - věčný koloběh : ti, co žijí ve městě, chtějí pryč od civilizace, do přírody. A ti z venkova závidí městu! V podobných úvahách došel profesor až na náves.


A hleděl na mě z oválného porcelánového obrázku na pomníčku, jenže ten obrázek byl tak sešlý, tvář nejasná, mohl tam být zobrazen kdokoli, i já. Ty dva šedé body v šedém oprýskaném obličeji mohly být klidně moje oči. Jako by něco končilo, něco krásného končilo ještě dříve, než to vůbec mělo příležitost začít. A to něco byl můj život - a na vině jsem byl já, jen já.


" Ó Pane, když spolu konečně účtujeme, musíš přiznat, že seznam tvých hříchů je delší a že ses vůči mně provinil víc než já vůči tobě. Ale zítra je Jom kippur a proto nebudu malicherný. Odpusť mi moje hříchy a já ti odpustím tvoje. " Potom nalil víno do sklenic, přiťukl si se svými syny a zvolal : " Lechaim, všemohoucí Bože, navzájem si odpouštíme svoje hříchy! " Rozrušeni a zmateni pospíchali žáci zpátky k rabimu a vyprávěli mu, co viděli. Všichni byli zajedno, že krejčího chování je nestydatost, troufalost, dokonce rouhání. Rabi se usmál a řekl :


V té době byl největší honorací města Čáslav jistý pan Pick, majitel továrny na mýdla, která vyráběl i v podobě barevných figurek Disneyových trpaslíků. Už několik let jsem si umýval ruce Prófou, Šmudlou, Kejchalem, Stydlínem... Tohle ale muselo okamžitě skončit. Napochodoval jsem domů a všem jsem nařídil, že napříště se trpaslíků nikdo v domě ani nedotkne. Sundal jsem je z poličky v koupelně a uložil je do ozdobné krabice. Všude jsem je tahal s sebou. Často jsem zvedl víko, zálibně si je prohlížel a očuchával. RODINNÁ BIBLE


" Ó Pane, teď přišel čas, vyznat se ze svých hříchů a navzájem si odpustit. " Potom nahlas přečetl všechna svá pochybení. Když skončil, vyndal mnohem větší a tlustší sešit a otevřel ho. A znovu řekl : " Ó Pane, protože se musíme vyznat ze svých hříchů a navzájem si odpustit, přečtu v hodině zúčtování také tvoje hříchy. " A potom nahlas četl všechny starosti, nemoci, ztráty, neštěstí a rány osudu, které on a jeho synové v průběhu roku utrpěli. Když dočetl do konce, řekl :


Představil jsem si dítě, které prosí a ví, že přání se mu jistě splní, ani na chvíli nezapochybuje. Představil jsem si, jaké to je, když se člověku nesplní jeho první přání. Mně se těch přání nesplnilo už tolik... Jenže když se nesplní to první, bolí to asi jinak, člověk není ještě pozdější bolestí vychován. Pak jsem si všiml, že na zadní straně obálky je ještě něco. Stálo tam - můžete se podívat tady " Dej mi posím ( posil, chudáček, ne prosil ) koníčka za kúlnu u hospody jak bydlíme abi mi ho nikdo neodnesl. Může být dřevjený. "


Nepřestával jsem vyzvídat na dospělých, jak veliké musí být město, aby mohlo mít tramvaj, ale oni buďto nevěděli, nebo mluvili v hádankách. Nakonec jsem narazil na jednoho strýce, který mi dal přímou odpověď. Tramvajové koleje se vyplatí postavit pouze ve městě, které je delší než pět kilometrů. Hned při první příležitosti jsem odkrokoval délku hlavní třídy, která v klikyhácích protíná celé město. Začíná na vyvýšenině na západním konci, spadá dolů, překročí železniční dráhu, vyšplhá se na náměstí a pokračuje východním směrem.


Secesní krabičku s rozstřílenými dopisy mi po chvilce váhání přidala, stejně by ji prý nikdo z příbuzných nechtěl schovávat. Dopisy tedy putovaly ze starodávné kuchyně na ruské bojiště, kde láska lásce zachránila život, rozstřílené byly opatrovány a neseny přes ukrajinské pláně dál, s legiemi jely po sibiřské magistrále do Japonska, pluly po vlnách Tichého oceánu a dostaly se po své dlouhé pouti zase do Evropy. Zpět do Čech, do kuchyně provoněné kořením, ve které byly napsány... a teď jsou u mne. Dopisy, které zachránily život. Nemusí jít vždycky o náboj z pušky.


Když se rozhoukaly sirény a když jsem se, poslušný strýcovy rady, běžel ukrýt do prvního sklepa, byl ještě se mnou, následoval mě, jenže pak mi ve zmatku zmizel a já teď seděl ve tmě sám. Poblikávaly tu svíčky, bál jsem se. Kdosi přinesl do sklepa gramofon na kliku a pár lidí se tu roztančilo, jako by chtěli tu hrůzu nahoře přehlušit či odehnat tím, že si jí nebudou všímat. Cípaté stíny tančících postav se svíjely na zdech a mně to nepřipadalo vůbec veselé, naopak. Ten swing z gramofonu, prosakující do výbuchů, působil strašidelně. Myslel jsem na Ajaxe.


V noci jsem myslela na to, co asi dcerka napsala, uvažovala jsem o tom, jak se jí jevím, v poslední době jsme se s manželem dost dohadovali o spoustě věcí a já si uvědomovala, že to byly věci i způsoby dohadování, jaké jsme si měli nechat na dobu, až u toho malá nebude. Dětství je poslední ráj, poslední zbytek ráje. A ti, kteří toto rajské období ničí, jsou krutí.


Už spolu proto ani nemluvili, omezili se pouze na písemnou komunikaci. " Vzbuď mě zítra v sedm! " napsal manžel na lístek a podal ho manželce. Když se probudil, bylo už půl deváté. Vyděšeně vyskočil z postele a závan vzduchu k němu z nočního stolku zvedl lístek, na kterém stálo : " Sedm hodin. Vstávej, už je čas. " Teď se pokoušejí spolu zase mluvit. Podezíravost Meyer byl šťastný. Nejraději by objal celý svět. Své sekretářce přinesl květiny. Na ulici se usmíval na lidi, v restauraci na číšníka.


Zákulisí operety totiž vonělo tak báječnou směsicí pachů smyslné ženskosti a květin a laciných parfémů, fialek a upocených těl, tělky a růže, naškrobeného krajkoví syčícího pod rozpálenou žehličkou, kuliček proti molům, alkoholu a třešňové bublaniny, piškotků a propocených triček, sukýnek slabě zavánějících močí, že jsem se na fleku rozhodl, že patřím sem a ne jinam. Nevěděl jsem jen jedno. Jakou práci v divadle budu dělat. Od začátku mi bylo jasné, že hercem být nechci. V zákulisí jsem si všiml, že na rozdíl od jeviště se tady s mužskými členy ansámblu zachází jako s úplnými onucemi.


Ale jen na nás záleží, jak rychle a v jaké míře ztratíme jejich nádhernou důvěru, jak ji ztratíme nedostatkem času pro ně, nedostatkem porozumění nebo prostě jen nepozorností ve zvlášť důležitých chvílích. Jednou jsme cítili kolem krku ručky malých poutníků. " Tatínku, udělej den. " Vánoční anděl " Tenhle příběh zní jako vymyšlený, " vyprávěl osmdesátiletý listonoš K. B. " Že je pravdivý, vám ale budu moci snadno dokázat. Nakonec... " Seděli jsme u rozsvíceného stromku a naslouchali. " Když mi bylo dvaadvacet, už jsem pracoval u pošty a byl jsem tehdy na tom psychicky moc špatně. Moje rodina... nebudu o tom radši mluvit.


Pokud mi budete důvěřovat, každý dostane, po čem touží a nikdo nepřijde zkrátka. Ze čtyř přání udělám jedno a čtyři rozhádaní muži budou jako jeden šťastný! " Ohromeni tímto zásahem, provázeným záplavou cizích slov, kterému bůhvíjak, ale rozuměli, podali mu s určitou nedůvěrou své peníze, doufajíce v zázrak, který jim slíbil. Domorodec šel s jejich penězi k prodavači a přinesl celou náruč toho, čeho se dožadovali : hroznového vína. Začátek Všude se mluvilo o válce. Bojovalo se sice daleko, rodiče si ale stejně nevěděli rady, jak mají svým dětem vysvětlit tu hrůzu, která se vtírala do jejich domova.


" Když už jste mi všechno vzali, udělejte mi na odškodněnou aspoň malou laskavost, " vybídl kupec vůdce banditů. " Co by to mělo být? " zeptal se ten velkoryse. " Chci, aby všichni tví muži dali jeden po druhém pořádnou facku tady tomu hlupákovi Omarovi. " " Bude nám potěšením, " řekli lupiči a první z nich uhodil Omara silně do tváře. Ten se při tomto pohlazení větru ani nepohnul. Lupiči byli stále troufalejší, protože otrok jejich rány přijímal se stoickým klidem, jako by mu na kůži dopadaly dešťové kapky. Když se do něj pustili pažbami pušek, odháněl jejich rány jako dotěrné mouchy.


Přidal několik větších polen ; praskání ohně na chvilku utichlo, ale vzápětí zesílilo, oheň v kamnech se rozhořel a oblizující plameny divoce šlehaly. Položil na plotýnku elektrického vařiče konvici s vodou a čekal, až začne vřít, aby mohl vylouhovat obvyklý ranní čaj, bez něhož nemohl být. Nikdy bohatě nesnídal, stačilo mu napít se voňavého čaje, a někdy ho vypil hned po ránu skoro půl litru. Teprve o deváté trochu posvačil, dříve však nejedl. Tvrdíval s úsměvem, že by ho jídlo utlumilo. Když začala voda kolotat, nadzvedl poklici, přelil vodu do připravené porcelánové konvice a čaj ihned zavoněl celou podkrovní místností.


A pak si zoufáme, jako všichni, kdo si vybrali podle obálky a ne podle obsahu dopisu. Pane, modlil jsem se, když jsem odcházel jiskrnou vánoční nocí od bratrance, Pane, dej mi sílu, abych se nikdy nenechal oklamat obálkou a uměl přijmout dopis. Tvůj dopis. Protože každý Tvůj dopis je k naší záchraně. Zkřísnutá Snad každý má v životě chvíli, kdy se mu zdá, že už nedokáže dál žít, někdo má takových chvil víc a je už na ně jaksi zvyklý, na mě taková chvíle padla poprvé v osmnácti letech.


Někdy se v noci probudil a šel se přesvědčit, že maminka leží a spí. Zpytavě ji pozoroval, ještě chraptěla, jako by měla kašel, a vůbec nic ji nezajímalo. Prý je to následkem všelijakých trubiček, kterými dýchala v nemocnici kyslík. Dřív se často zlobila, křičela. Teď ležela celý den bez hnutí a jenom beze slova civěla do stropu ; trvalo to již deset dní. " Jak se daří mamince, " zeptala se paní Mourková, když se srazila s Láďou před domem, " nepotřebujete něco? " Všimla si, že Láďa má pod očima tmavé kruhy, jako by dlouho nespal. Láďa jen krčí rameny.


Jakoby se ho to ani netýkalo. Je půl čtvrté. Za chvilku musí jít jako obvykle vyzvednout Veroniku ze školky. Ostatní se teprve uvidí. Láďa je svým způsobem rád. Přítomnost otce přináší jen neustálé napětí a nikdy se neví, jestli vůbec přijde a co pak udělá, takový věčný strach. Takhle by měli doma aspoň chvíli pokoj. Pavel je pořád za Láďou, není ho možné setřást, zvědavost ho pudí. Doráží : " Co vlastně udělal? " " Nevím. A dej mi pokoj, už musím jít. " Ale Pavel jde za ním až do šatny, nedá pokoj. Stojí u lavice, sleduje, jak se Láďa přezouvá. " Něco ukradl, viď?


Teprve po náležité vteřině plné pohnutí ozvala se doktorka : " Netušila jsem, doktore, že umíte tak souvisle mluvit. Vylíčil jste se jako postava pro komedii, jako šeď, jako nuda a nula. Naneštěstí způsob, jak jste mluvil, byl poněkud příliš vznešený. To je ta vaše zatracená rafinovanost : nazvat se žebrákem, ale volit k tomu slova tak královská, abyste přece jen zůstal víc králem než žebrákem. Jste starý podvodník, Havle. Ješitný i ve chvílích, kdy se hanobíte. Jste starý, sprostý podvodník. " Flajšman se hlasitě zasmál, neboť se ke svému uspokojení domníval, že našel v doktorčiných slovech opovržení k Havlovi.


Během mého pobytu v Poděbradech byl šéfem školního souboru profesor Sahula, učitel kreslení, a rok co rok jsem pod jeho vedením sehrál nějakou roli. Obsadil mě jako manžela v Gogolově Ženitbě, jako Harpagona v Molierově Lakomci, jako Hadriána v Klicperově hře Hadrián z Římsů. A nejen že jsme hráli, ale šili jsme si i kostýmy, stavěli kulisy a dělali všecky další práce. Konečně přišla ta sobota, kdy se konalo představení. Hráli jsme vždycky dvakrát, odpoledne pro studenty a večer pro rodiče.


Zašla jsem do altánu, posadila si na hlavu slamák, stočila pod něj vlasy, namazala se opalovacím mlékem, vyndala sekačku a začala sekat. Jakmile se za mými zády ozval známý hlas, velice mě vylekal, jelikož jsem byla zamyšlená. Otočila jsem se tak prudce, že mi klobouk sletěl z hlavy a vlasy se mi rozlétly do stran. Leoš položil na zem korbičku od kočárku, kterou nesl za dvě široká ucha. " To není práce pro ženskou. Udělám to. " Vzal mi sekačku z ruky a usmál se. Prohlížela jsem si jeho pevné šlachovité tělo v modrých plavkách, které mě převyšovalo o hlavu.


" Pokud jsi rozuměl, tak můžeš být stejně tak bohatý, jako chudý. " Upřímnost Nikdo netušil, kdo první vyslovil to ohavné podezření, ale šuškání skrývané do dlaní nebylo možno přeslechnout a významné pohledy ostatních mnichů, kdykoli Naitó procházel kolem, nešly přehlédnout. Představený si ho zavolal k sobě a naléhavě ho žádal, aby se už nikdy nevzpíral pravidlům řádu, a aby se na ranním procesí nedíval na tu hezkou mladou ženu a už vůbec se nepokoušel s ní promluvit. Naitó pokorně poklekl a se sklopenou hlavou řekl : " Odpusťte mi, mistře, jestli jsem se protivil nařízením řádu.


" Co se stane, když na tu schůzku nepřijedete? " " To byste měl na svědomí vy a musil byste se o mne postarat. " " Vy jste si zřejmě nevšimla, že jsem odbočil na Nové Zámky. " " Opravdu? Vy jste se zbláznil! " " Nebojte se, já se o vás postarám, " řekl mladík. Hra rázem nabyla vyšší kvality. Auto se nevzdalovalo jen imaginárnímu cíli Banské Bystrice, ale i skutečnému cíli, k němuž ráno vyjelo : Tatrám a objednanému pokoji. Hraný život atakoval náhle život nehraný. Mladík se vzdaloval sám sobě a své přísné silnici, z níž dosud nikdy neodbočil stranou.


Lékař ho pečlivě prohlédl. Pak se na pacienta vážně podíval a řekl : " No, můj milý, tvoje tělo je v pořádku. Ale máš zlomený prst. " Vášeň Podstatu vášně vysvětloval mistr následujícím příběhem : " V jedné chudé vsi bydlel učitel, který měl k životu sotva to nejnutnější. Jako jediný kus oblečení vlastnil pouze starou hrubou košili a v zimě málem umrzl. Jedné zimy se stalo, že špatné počasí v horách přeměnilo řeku v dravý tok. Nebezpečný proud unášel dokonce medvěda. Polomrtvý, s hlavou pod vodou proplouval kolem vesnice, když ho zpozorovaly děti. " Ve vodě plave medvědí kůže! " volali na učitele.


Úzkost, kterou prožívá, aby to na něm někdo nepoznal, aby nikdo nezpozoroval, jakou míru přemáhání a ovládání musí vynaložit. S jakou lehkostí se nyní přiznal! To všechno je daleko za ním. V některém z předchozích životů. V tu chvíli se vynořila servírka z kuchyně a na podnosu nesla dvě porcelánové bílé konvice s horkou vodou na čaj a postavila je před hosty. " Dáte si něco k jídlu? " zeptala se a změřila si je. Že by otec a syn? " Máme tu výborné domácí klobásky, právě douzené, specialitka na roštu, " nabídla a vyčkávala. Profesor přikývl.


Měl v podstatě radost, že může vojáka hostit. Byl to přece jeho průvodce předělem světů, dosavadního a budoucího. A snad mu svobodník připomínal ještě něco, snad vlastní mládí, snad zrcadlo stárnutí. Klobásy byly opravdu vynikající, čerstvé, ještě se z nich kouřilo, chřupaly a praskaly. Když oba muži vyšli před hotel, stálo slunce nad horizontem kopce jako oranžový pomeranč a po zasněžených pláních projížděli první nedočkaví lyžaři. Po celý zbytek cesty, až před bránu kasáren, již nepadlo jediné slovo. Voják vystoupil, podal profesorovi ruku a poděkoval. Zmizel za zelenými plechovými vraty. Havlenův favorit se obrátil na okresní silnici a pokračoval dál.


Babička umřela krátce nato, co se jim narodil ten nejmladší, a tak měl tatínek plné ruce práce s výchovou bratrů a sester. U dětí zůstal i potom, nejdřív jako vedoucí skautského oddílu a nakonec jako učitel. Když dosáhl titulu, našel si místo v učitelském ústavu v Čáslavi, kde vychovával budoucí učitele základní školy. S matkou se poznali, když už měl pomalu třicet. Můj nejstarší bratr Blahoslav se narodil šest měsíců po jejich svatbě, ale o tom, že by se bývali museli brát, se u nás nikdy nemluvilo.


Zeptal se jí, co je příčinou tak velkého trápení, kvůli kterému musí stále plakat. " Mám dvě dcery, " vysvětlovala vzlykajíc. " Nade všechno je miluji. Starší vyrábí deštníky a mladší sandály. Když svítí slunce, neprodá moje starší dcera žádný deštník a to mě tak deprimuje, že musím plakat. A když prší, neprodá moje mladší dcera žádné sandály, a z toho jsem zoufalá. Nikdy není dobře, pořád jen škody a ztráty. Proto moje starosti a nářky nikdy neskončí. " " V tom není problém. Tím je tvůj způsob myšlení, " řekl mistr.


Jehnědám jívy se říká kočičky. Bývá zvykem světit větvičky jívy na Květnou neděli v kostele. Jehnědy kvetou dřív, než se jíva obalí listím. Listy jsou na spodní straně prachově ochmýřeny. KRUŠINA OLŠOVÁ Kůra : šedohnědá, hladká Plod : bobule ( v září ) Bobule krušiny se nejprve zbarví do červena, a pak do modra. Dřevo tohoto keře šíří hnilobný zápach. Dřív lidé ze sušené kůry krušiny připravovali projímavý čaj. Krušina je považována za léčivou rostlinu. KALINA Kůra : šedá Plod : bobule ( v září a říjnu ) Na vlhkých místech roste kalina. Na jaře má zakulacené, bílé chomáče květů, na podzim září její červené bobule.


Ale pak ji obsadili se mnou do jedné školní hry a najednou byla svolná, že tedy půjde. Neodpustila si ovšem, aby mi to neztížila. Mohla bych až v půl sedmý, řekla, přičemž musela vědět, že brána zámku se zavírá na noc už v šest. Bydlela ve městě, takže jí jakýkoli internátní řád mohl být fuk. Príma, vzal jsem ji za slovo. Věděl jsem, že na jednom schodišti je okno přímo nad baštou a představoval jsem si, že bych mohl vylízt na zeď a pak se spustit na otevřené nádvoří po lampě, která byla do zdi zasazena.


Ale to přece není možné, nemůže mě takhle nechat ve štychu, koneckonců jsem přece na auto odkázaný, rozčílil jsem se. Nemohl jsem pochopit, jak někdo může být takhle pohodlný. " Pochopte, pane, " uvolil se k odpovědi, " když máme ještě tolik peněz, nebudu přece teď pracovat. A krom toho, vaše auto přece pořád jezdí! " Co se dá na tohle říct? Pašerák Omar byl pašerák. To věděl u hranic každý. Jenom ho nikdo nikdy nechytil při činu. Pokaždé, když Omar dorazil na hranice s oslem obtíženým nákladem, prohledali celníci velmi pečlivě všechny koše s nákladem i jeho samotného.


Jmenoval se Jaroslav Oliva a stovku dokázal uběhnout za 11, 1 vteřin. Ve finále skončil beznadějně poslední, ale i tak to byl šestý nejrychlejší muž v zemi, takže kdykoli jsem ho pak zahlídl kráčet u nás po ulici, přešel jsem na jeho chodník a stydlivě ho pozdravil. Vzpomínám si, že jsem v té době toužil bydlet ve městě, kde jezdí tramvaje. Zřejmě mi tak učarovala nějaká fotografie Prahy a já dennodenně snil o tom, jak v plné jízdě naskakuju na plošinu červené tramvaje nebo z ní vyskakuju na dlažbu ulice.


mohl se jí smát, mohl ji proklínat, mohl ji obkličovat lstí, ale musil ji ( bezděky ) respektovat. Teď však nezamýšlená léčka falešné zprávy rozvrátila soudržnost její bytosti a Eduardovi se zdálo, že její názor byl vlastně jen něco přilepeného k jejímu osudu, a její osud jen něco přilepeného k jejímu tělu, uviděl ji jako nahodilé spojení těla, myšlenek a životního běhu, spojení neorganické, svévolné a labilní. Představoval si Alici ( zhluboka dýchala na jeho rameni ) a viděl její tělo zvlášť a její myšlenky zvlášť, to tělo se mu líbilo, ty myšlenky mu připadaly směšné, a dohromady to netvořilo žádnou bytost ;


" No... jste maminka Valentýny, ne? Chodil jsem s ní do školy. " Mlčky jsem si ho prohlížela. Ovšem, to je přece Vojta! Že jsem ho hned nepoznala. Jaký se z něj vyloupl pěkný kluk, říkám si. " Už vím, " mile jsem se usmála. " Kde se tady bereš? " " Pomáhám mamce, " odpověděl a začal na kalkulačce sčítat dvakrát šest padesát. Položila jsem na pult tři pětikoruny. " To je dobrý... " Shrnul je do zásuvky ve stole. " Děkuji. Jsem rád, že jsem vás viděl. Vypadáte moc dobře! " zalichotil mi. Udělalo mi to radost a malinko jsem pookřála.


Ale teď jich mám plnou hlavu! " Cena života Během dlouholetého obchodování se zbožím a akciemi nashromáždil muž velký majetek. Vlastnil domy a pozemky v mnoha zemích, luxusní vůz a nádhernou jachtu. Nic z toho si nemohl opravdu užít, neboť správa majetku a snaha o jeho znásobení mu nedovolovaly užít si ten největší luxus, totiž věnovat se sám sobě. A přesně to chtěl teď změnit. Došel k názoru, že už investoval dost peněz, které se mohou rozmnožovat takřka samy od sebe.


Spláchla jsem toaletu, umyla si ruce a s Leošem v patách se vrátila do svého pokoje. Žuchla jsem sebou na rozválenou postel a vyndala hadrovou plínu, připravenou pod polštářem, kdyby to na mě zase náhodou přišlo. " Tak o co jde? Víš něco o těch lécích? " ptám se a je mi jedno, co mi poví. Je mi příšerně zle. " To taky, ale toho moc není. " " Čekám, " oznámila jsem stručně a myslela to doopravdy. Vyčkávám, až mi řekne, co má na srdci, a vypadne odsud. " U táty v počítači stojí, že Valentýna brala Defobin. " " No a co?


Pak na mě kývla. Přišla jsem k ní, myslela jsem, že si chce ještě něco objednat. Ale ona stáhla ze zápěstí tenhle náramek a podala mi ho. " Dnes večer jsem chtěla skoncovat se životem, " zachraptěla pološeptem, " já - já už - ale vy... " A teď se usmála ona na mě. Řekl byste, že když se uštvaná stařenka s pokaženým líčidlem usměje, bude to spíš škleb. Ale kdepak, dívala se na mě náhle tak jasně a vděčně, jako nějaký anděl. Položila na stůl bankovku a lehce odbelhala z kavárny, jako by ten starý věchýtek nadnášel vítr. Nikdy jsem ten náramek neprodala.


Byla tedy opět stopařkou, která právě odstrčila dotěrného řidiče jen proto, aby zpomalila dobývání a dodala mu více dráždivosti. Pootočila se k mladíkovi a řekla mazlivě : " Já vás, pane, nechtěla urazit! " " Odpusťte mi, už se vás nedotknu, " řekl mladík. Měl na dívku vztek, že ho neposlechla a odmítla být sama sebou, když po tom zatoužil ; a když dívka tedy trvala nadále na své masce, přenesl mladík svou zlost na cizí stopařku, kterou představovala ;


Okno se s mohutným vrznutím otevřelo a já se z něj naklonila ven. Teď musím jednat rozhodně. Možná se někdo dívá nebo poslouchá. Nesmím přeceňovat lhostejnost lidí. Pod okny se rozkládalo dětské hřiště. Stálo tam několik prázdných pochroumaných laviček okolo navršeného pískoviště. Vedle se křivil malý kolotoč, pod nímž byla hlína vyšoupaná dětskýma nožičkama, takže se v mělké prohlubni držela napršelá voda. Hřiště zelo prázdnotou, jen tu a tam prošel po mokrých chodnících osamělý důchodce či projela maminka s kočárkem. Vzduch voněl po dešti a mě napadlo, že možná v tomto vlhkém, ale teplém počasí porostou houby.


Objevilo se tu několik nových tváří a všechno to byli komunisti, vyslaní stranou, aby přivedli k pořádku školu, která se příliš zhlídla ve vzoru anglického, tudíž kapitalistického systému vzdělání. Také jsme dostali nové knihy, nová data v dějepise, nová jména v literatuře. Staří profesoři tápali, jak se ve svých výkladech orientovat, ačkoliv to bylo tak jednoduché : Namísto Churchilla a Woodrowa Wilsona se dosadil Lenin a Stalin, namísto Ibsena a Whitmana Gorkij a Stalin, a namísto pánaboha marx - leninismus a Stalin. Ten školní rok jsem seděl v lavici se Zbyňkem Janatou.


Za pár let, uvažoval jsem, už ono dítě nasbírá dost zkušeností na tomto světě a možná samo bude zabíjet koťata. Až jednou utopí kotě svému synovi, bude se ještě divit, proč jeho dítě pláče. Možná, dumal jsem, se bude chovat surově ke svému otci. Cit se musí pěstovat opatrně, je to nejzranitelnější věc na téhle zemi. Před mým vozem jelo nákladní auto naložené pískem, zastavilo u stavby a sypalo písek na hromadu. Jen taktak, že jsem do něj nenarazil. Vyskočil jsem z vozu - v mládí jsem byl temperamentní - a chystal jsem se, že se pustím do řidiče.


Je to překvapivý pohled. Pokud dospělý ještě docela nezapomněl, jaké to bylo, když byl dítětem, může takhle docela snadno najít lepší cestu k pochopení, co jeho děti chtějí a proč to chtějí. A pak si může položit otázku : " CHTĚL BYCH BÝT SVÝM DÍTĚTEM? " Není dobré odpovídat jen tak prostě, jen tak nějakým Ano nebo Ne. Aby odpověď měla smysl, je dobré odpovědět si, proč bych byl rád svým dítětem a proč bych jím rád nebyl. Tyto dvě odpovědi nám pomohou předejít mnoha krizím a nejen teď, když jsou děti malé, pomáhají předcházet i krizím, až děti začnou dospívat.


" Že o tom nic nevím, " podivila jsem se. " To mě měl ředitel informovat, ne? " " Toho prý odvolali. Dočasně byla vedením pověřena primářka z léčebny dlouhodobě nemocných. " Žasla jsem stále víc. Jestli je to pravda, jak to, že já o těchto změnách nevím? " Prý propustí i jednu z nás, " dodala Magda a zalila dva šálky s připravenou kávou. " Zajímalo by mě kterou. Vás asi ne. " " Proč myslíš? " " Jste tu vedoucí a taky jste ředitele příbuzná. " " Právě proto, když propustili jeho, " usoudila jsem zamyšleně. " Odkud to všechno víš? " Zakroutila bezradně očima, které se ztrácely v jejím otylém obličejíčku.


Jedná se mi spíš o manželství mého syna a tvojí dcery. " Filip zaparkoval na prostorném parkovišti u Kauflandu a zapálil si cigaretu. Nabídl mi také. Neodmítla jsem a jedno retko z krabičky vyndala. " Povídej, " vybídla jsem ho s radostí nad tím, že nebude pitvat příhodu v kanceláři. " Valentýna ke mně chodí. Léčí si u mě nervy. " " To mě ani nepřekvapuje. Je v poslední době divná. Původně jsem to přičítala šestinedělí, i když, " uvažovala jsem nahlas, " to už má za sebou. " " Musíš s ní jednat velice opatrně.


Veronika se ho chytí a cape s ním. " Víš, kam pojedeme? " " Nevím. Kam byste jeli? A kdo? " " Naše školka přece. " " Kam? " podívá se nedůvěřivě na Veroniku. Veronika zmlkne a nadechne se, aby to nespletla. " Přece do školky v přírodě. " Protože neumí pořádně vyslovit písmeno ř, zazní to, jako když vrže písek pod nohama. Láďa vyprskne. " Kmotře Petře, nepřepepři toho vepře, " pošklebuje se. Veronika vyplázne jazyk. " Kam pojedete? " ptá se Láďa. Když on chodil do školky, na žádnou školku v přírodě nejeli. " Dostala jsem lísteček, tam je to napsáno, " vysvětluje Veronika, " maminka ho má podepsat. "


Proslavený americký rozvodový advokát hovořil o tom, že se lidé nerozcházejí kvůli nesmiřitelným rozdílům v pojímání života, rozcházejí se kvůli malichernostem. Přesněji : kvůli malichernostem, jež oni za malichernosti nepovažují. Domýšlíme si trny i tam, kde nám někdo podává růži. Necítíme veselou, nezáludnou, přátelskou vůni. Zraníme se o trn. O trn, který jsme si vymysleli a podali sami sobě. " Však já vím, jak to myslíš, " říkáme si v duchu a mračíme se jeden na druhého. A zatím? Zatím si jiný říká, že ví, co si myslíme my, a myslí si to stejně nepřesně, jako si to myslíme my o něm.


Popadla jsem osušku a doběhla provést očistu. Trvalo mi to pouhých devět minut. A to jsem jednala velmi opatrně, abych neporušila svůj pracný, natupírovaný účes. V kanceláři jsem se prohlédla v zrcadle. Jelikož si máčím obličej dlouhou dobu v ledové vodě, nemám povadlou pokožku jako jiné ženy v mém věku. Nemám ani otoky nad očima či váčky pod nimi. Rychle jsem se navoněla, osvěžila dech žvýkačkou a vzala nepropocené bílé šaty, které byly dost krátké. Ve chvíli, kdy jsem je oblékla, jsem si vzpomněla na Valentýnu, která mi délku sukní vyčetla. Mám se převléknout? Cítím se v těch šatech dobře.


" Kdo ví, co nás venku čeká. " " Můžeme jen doufat, že náš dosavadní život měl smysl. Možná po narození existuje ještě nějaký další život. " " Jak by to asi bylo možné? Zatím se sem nikdo nevrátil a nevyprávěl o životě na onom světě. Tady se máme tak dobře. Všechno, co přijde potom, může znamenat jen konec. " " Ne, tomu nevěřím. Proč bychom jinak začali žít, když bychom umírali hned po narození? Proč by nás naše maminka živila, kdyby náš život měl hned skončit? Strach ti zatemnil mozek. " " Děláš, jako bys o tom něco věděl. Ale odkud?


Příště, příště. Myslím, že každý zahrádkář mi porozumí a že se mi nebude smát. Prostě nechtěl jsem po sobě nechat na tom maličkém kousku zeměkoule, který jsem měl na starosti, nějaký nepořádek. Připsal jsem na seznam ještě slovo Zahrada a pak jsem si položky očísloval, podle toho, jak se mi zdály důležité. Příště... Žasl jsem, co jsem měl v životě těch příště. Jako by všechno důležité a podstatné bylo v odkladu, jenže teď se náhle všechna příště rozplynula a zůstaly jen nevykonané věci. Důležité a podstatné. Bylo zvláštní žít najednou v zemi bez " příště ".


Víš, že už váží skoro pět kilo? " " Tak jo, " souhlasil. Natáhl po malé do postýlky ruce ve stejné chvíli jako já a naše prsty se dotkly. Ucuknul, jako by se spálil. Koketovala jsem s myšlenkou Janičku vyndat a svléknout, ale udělal to za mě. Zabalil ji do velké osušky a přenesl mi ji do vaničky. Celou dobu, co jsem ji s láskou koupala, stál za mými zády a já cítila, jak nás obě propaluje pohledem. Valentýna se ani neukázala a já myslela na to, proč je Týna taková divná a proč si mě Leoš tak prohlížel.


Slina zasyčela a voda v konvici začala vířit. Přiložila jsem do kamen smrkové polínko a vzpomněla si na Honzu, jak mi sem nechal náklaďák dříví na topení přivézt. Kolik ho v té kolně ještě bude? Janička začala plakat. Zalila jsem dvě kávy a šla na dvorek pro kočárek. Vjela jsem s ním do chalupy, až ke stolu. " Myslíš, že už bude jíst přesnídávku? " ptám se a lovím z tašky dětské pyré, které zabalil Leoš. " Už jí měla včera. " Vyndala jsem lžičku a bryndáček a položila si dítě na kolena. " Tak to ti babička zítra natrhá maliny.


Tolik toho ještě je třeba udělat, procítit, teď, teď, teď, na tolik lidí je třeba se usmát a říci jim, že je máme rádi, ještě je čas, teď, teď... Čtrnáct dní " Přítel doktor mi dělal na klinice nějaké testy, " vyprávěl JUDr. K. W. " a požádal mě, abych výsledky z ústavu vyzvedl a přinesl mu je druhý den domů. Odjížděl na dovolenou a chtěl výsledky zkoušek znát, ještě než odjede. Čas od času si nechávám dělat kompletní zdravotní test, využívám toho, že spolužák je velká lékařská kapacita.


i to byl nový pocit, který nepoznala : neslušná radost z těla. Až dosud se v sobě nikdy neuměla beze zbytku zbavit té čtrnáctileté dívenky, která se stydí za svá prsa a má pocit nepříjemné neslušnosti, že jí vyčnívají z těla a jsou viditelná. I když byla pyšná na to, že je hezká a pěkně rostlá, byla ta pýcha vždy hned korigována studem : tušila dobře, že ženská krása funguje především jako sexuální výzva a bylo jí to nepříjemné ; toužila, aby se její tělo obracelo jen k člověku, kterého miluje ;


Rychle uletěl pryč a od tohoto okamžiku jsem už nevydal ani hlásku. A také nevydám, dokud budu uvězněn. " Král Šalamoun vyprávěl majiteli, co mu slavík vyprávěl. Muž zarmouceně otevřel dvířka klece a povzdychl si : " Co bych dělal se slavíkem, který nezpívá? " Slavík vyletěl ze své klece a uletěl oknem. Usadil se na blízkém stromě a zpíval píseň o znovunabyté svobodě. A muž měl pocit, že takhle krásnou píseň od něj ještě neslyšel. Vnímání Unavený a vyčerpaný poutník šel co noha nohu mine. Noc už dávno nastala a přístřeší bylo ještě daleko.


" To byl jen pokus o bonmot, když jsem vám říkal, že mi vadí Alžbětina vyzývavost. Po pravdě řečeno, brával jsem v životě ženy mnohem vyzývavější než ona, a jejich vyzývavost mi byla docela vhod, protože příjemně urychlovala průběh věcí. " " Tak k čertu, proč neberete Alžbětu? " zakřičel primář. " Primáři, vaše otázka není tak hloupá, jak se mi zprvu zdálo, protože vidím, že je na ni vlastně těžko odpovědět. Když mám být upřímný, tak nevím, proč neberu Alžbětu. Bral jsem ženy ohavnější, starší i vyzývavější. Z toho plyne, že bych měl nutně brát i ji. Všichni statistikové by to tak vypočítali.


Na její místo nastoupily svízelné časy a on byl živ jen z toho, co si sám vypěstoval na zahradě. Pracoval těžce, zrýval půdu a okopával úrodu, prostřihával a plel, zaléval a opečovával a neustále bojoval o své malé dědictví s horkým jižním podnebím. Jednoho večera, zmožený námahou celého dne, se posadil pod fíkovník a usnul. Ve snu k němu přistoupila zahalená postava a z úst mu vytáhla valounek zlata. " Tady tě štěstí nečeká. Vydej se na sever. Najdeš ho v Berlíně! " šeptal zakuklenec. Zahradník vzal toto poselství jako výzvu ke změně svého života.


Důvod toho mistr nechápal a ještě méně to, že mu hostitel se skřípěním zubů nadává. Mistr přesto zdvořile pozdravil a ptal se rozzlobeného muže : " Řekni mi, hostíš často někoho ve svém domě? " " Ano, samozřejmě. Hosty vždy vítáme a jsme pohostinní. " " A jak se na to obyčejně připravujete? " " No, připravíme chutné jídlo a ušlechtilé víno, vyšívané ubrusy a přepychové nádobí a stoly nazdobíme květinami. " " A co uděláte, pokud jsou hosté na poslední chvíli nuceni pozvání odmítnout? " " No, to tak se zaradujeme a všechno sníme sami. " " Vidíš, ty jsi mě pozval na jídlo a přijal jsi mě velmi nevlídně.


Mladík zamkl dveře a obrátil se k dívce. Stála proti němu ve vzdorovitém postoji s drzou smyslností v očích. Mladík se na ni díval a snažil se za lascívním výrazem objevit známé dívčiny rysy, které něžně miloval. Bylo to, jako by se díval na dva obrazy vložené do jednoho kukátka, na dva obrazy položené na sebe a prosvítající skrze sebe. Ty dva prosvítající obrazy mu říkaly, že v dívce je vše, že její duše je strašně amorfní, že se do ní vejde věrnost i nevěra, zrada i nevinnost, koketnost i cudnost ; ta divoká směsice mu připadala hnusná jak pestrost smetiště.


Dostala jsem se na mýtinu, která byla léta vykácená a pěkně zarostlá vysokou trávou. Ne že bych zabloudila. Znám tady každý kámen, žila jsem zde už jako dítě, ale s pětikilovým nákladem na prsou se mi trávou špatně šlapalo. Na chvilku jsem se posadila na bobek - a leknutím jsem se nemohla pohnout. Zblízka vidím, jak se všude okolo mě povalují hnědočerné hadí provazy, silné jako hadice na vodu. Povalovaly se vepředu, vzadu, po stranách, prostě všude. Už jsem zapomněla, že tady žijí. Podcenila jsem nebezpečí místních lesů. Tiskla jsem k sobě nemluvně, jež jako by tušilo hrozbu, začalo hlasitě kňourat.


Vyrazili a ti na druhé straně do nich stříleli, aby zabránili boji zblízka, na bajonety. Otec dostal zásah. Do srdce. Tedy - do míst, kde je srdce. " Usmála se vesele. " Dostal zásah do toho balíčku dopisů. " Teď jsem pochopil zvláštní způsob, jakým byly potrhány. " Doktor říkal, " pokračovala babička, " že stačilo o dvě tři psaní méně a otec by zemřel. Vrstva papírů výstřel ztlumila - a otec zůstal naživu. " Stačilo o pár psaníček méně. Stačilo, aby ti dva po sobě tolik netoužili a nepsali si tak často a tak dlouze. Když jsem odcházel, nesl jsem si krabici starých dopisů a fotografií.


Chtěla jsem se nákupem jen rozptýlit. Což se vlastně podařilo. " Co koupím Valentýně svatebním darem, " slyším se odpovídat a nelžu, přesně tenhle problém jsem řešila před několika minutami. " Bude to těžké, " pokračuji hlasitě. " Oni mají všechno. Jsou zvyklí žít v přepychu. " " Chceš je omráčit, nebo potěšit? " ptá se rozveseleně. " Obojí, " odpovím a vím, že to vůbec nebude jednoduché. " Kde budou bydlet? " dotázal se a já pokrčím rameny. Oči padly na barevný kočárek pro panenku a moje nitro zjihlo. Vzpomněla jsem si, jak jsem vozila svoji dceru v kočárku po korze, a je mi tak nějak teskně u srdce.


Pospíchal jsem, rozhlížel se kolem sebe, ale nikdo už mě neobtěžoval. Uplynulo několik dní. Ve škole vše probíhalo bez problémů až na to, že jsem se nudil a cítil se moc osamělý. Spolužáci se chovali, jako bych snad ani neexistoval. Maminka se mě pokoušela naučit trochu německy, ale já toužil po jediné věci : vrátit se co nejrychleji domů ze školy a jít si hrát s Rekem. Byl to můj jediný kamarád na světě a já se k němu cítil čím dál víc připoutaný. Jednoho rána nás vzal učitel na vycházku do přírody.


Znovu jsem nervózně zacinkala svazkem klíčů. Chtěla jsem, aby už odešel, jenže on mě vzal dychtivě za loket. " A co pusa na tykání? " Přitáhl mě silnou paží za loket k sobě a jeho oči se nebezpečně přibližovaly. Olízla jsem chaoticky svoje rty a on je lehce políbil. Oči měl doširoka otevřené. Vím to, protože při líbání nikdy oči nezavírám. Trošičku svoji hlavu ode mně oddálil a ihned mě zase přitiskl k sobě. Drtil moje ústa tak, že jsem je zlehka pootevřela, a on vnikl jazykem dovnitř. Poněkud kuriózní způsob, jak pocelovat svoji tchyni, pomyslela jsem si a jemně ho odstrčila.


Všechny kybernetické stroje by to tak určily. A vidíte, snad právě proto ji neberu. Snad jsem se chtěl vzepřít nutnosti. Nastavit nohu kauzalitě. Nabourat vypočitatelnost světového běhu rozmarností libovůle. " " Ale proč jste si k tomu vybral právě Alžbětu? " křičel primář. " Právě proto, že je to bezdůvodné. Kdyby to mělo důvod, dal by se předem najít a mé počínání by se dalo předem určit. Právě v té bezdůvodnosti je ten cípeček svobody, který je nám dopřán a po kterém musíme urputně sahat, aby v tomto světě železných zákonů zůstalo trochu lidského nepořádku.


" Potřebuji naplánovat týdenní jídelní lístek. Ten na zítra jsem udělala v ruce, ale měla bych také tady na tom krámu. " Chápavě pokývl hlavou a posadil se k počítači. " Tak se dívej, nebo si piš nějaké poznámky, " hlesl soustředěně. " Je to úplně jednoduché. Ten přístroj se tě na všechno zeptá, a všechno ti napoví. " " No jo, " podotkla jsem objektivně, " ale anglicky. A to já neumím ani slovo. Učila jsem se rusky. " Poškrábal se na hlavě. " Tak si vezmi tužku, papír a já ti přeložím, co která tlačítka znamenají. " Spokojeně jsem vzala pero, blok a přišoupla si otočnou židli vedle něj.


Je v šestinedělí a mohla by provést nějakou hloupost. " Proč? " ptám se nesměle. " Protože mě nemá rád! " vyhrkla a nové potoky slz vytekly zpod zavřených víček zelených očí. " Jak jsi na to přišla? " " Pořád někde chodí sám. V noci není doma a já jsem stále sama. Janička neustále pláče a Leoš tvrdí, že se o ni špatně starám! " " To snad ne? " žasnu. " A co tchyně, pomůže ti s něčím? " " Ani náhodou. Víš, co mi řekla? " Ne. " " Když jste si děti udělali, tak se o ně postarejte. Mně taky nikdo nepomohl. " " Lhářka jedna, " vyhrkla jsem nasupeně.


Po jejím odchodu bylo ticho, které první přerušil primář : " Vidíte, Flajšmánku. Prý je vám líto žen. Ale když je vám jich líto, proč vám není líto Alžběty? " " Co je mně po ní? " bránil se Flajšman. " Nedělejte, že nic nevíte. Řekli jsme vám to před chvílí. Je do vás blbá. " " Můžu za to? " ptal se Flajšman. " Nemůžete, " řekl primář, " ale můžete za to, že jste k ní hrubý a že ji trápíte. Celý večer jí záleželo jen na tom, co uděláte vy, jestli se na ni podíváte, usmějete, jestli jí něco hezkého řeknete. A vzpomeňte si, co jste jí řekl. "


Sluha odešel, ale za chvilku se vrátil, že nic nenašel, žádné stavení, žádné lidi. " Ty jsi popleta, " řekl pán, který se třásl zimou a drkotal zuby. " Jdu sám a ty tu za trest zůstaneš na dešti! " Ale ani on nepochodil. Kouř vycházel z otvoru v zemi. " To je divná věc. Musím zjistit, kde se tam ten kouř bere, " umínil si. Klekl si na zem a podíval se do díry, ze které se kouřilo. Pod zemí byla malá kuchyň. Na kamnech se vařily dobroty a na kamenném stolečku bylo prostřeno pro dva.


" Nechci o tom mluvit. " " Aha. Asi budeš vědět proč. Vyslýchala tě policie? " Otočil se a díval se na mě očima, které se mu zvláště leskly. " Ano. Všechno jsem jim řekl podle pravdy. " " A mně to neřekneš? " Nastartoval opět vůz a rozjel se. " Nic zvláštního se nestalo. Jen jsme se pohádali, já se naštval a odešel. Vrátil jsem se, když jsem uslyšel žuchnutí. Ležela na zemi a z hlavy se jí valila krev. Zatelefonoval jsem pro záchranku a ošetřil ránu. Sanitka ji odvezla. To je vše. " Mlčela jsem. " Proč jste se pohádali? " " Už nevím.


Strýc výslovně zakázal, že do domu nesmí nikdo cizí, a tak jsem Anče oznámil, že má jedinou šanci, aby se to strýc nedozvěděl. Nechala mě, abych jí vnořil ruku za blůzku a šáhl si. Připadal jsem si jako Rodin sochající nejnádhernější plastiku z té nejtvárnější hlíny na světě. Anča snášela mé umělecké vytržení s netečným výrazem v prázdných očích a s pohrdavým úšklebkem ve tváři. Nechápal jsem, že ji mé laskání nechává úplně klidnou, ale radši jsem se na nic neptal. To stačí, rozhodla se po chvíli. Ne, obě dvě! Tak dělej!


Panoval zde mírný chaos, ale při představě, že zde Leoš hospodařil byť jen jeden den sám, jsem se příliš nedivila. Na kuchyňské lince postávala otevřená plechovka leča s párkem. Vedle skýva okoralého chleba, načatá krabice sušeného mléka s použitou dětskou lahvičkou a několik hrnků se zbytky zaschlé kávy. Stůl byl skoro prázdný, povaloval se na něm pouze fialový kartáč, plný narezlých vlasů. Popošla jsem blíž a šlápla na malou plyšovou hračku. Málem jsem po ní uklouzla. Shýbla jsem se a vzala ji překvapeně do ruky. Byl to žlutý měsíc, který jsem nepoznávala. Myslím, že Janička takovou hračku nemá.


A ještě když sedí v šatně na lavičce a svléká si kabátek a zouvá boty, představuje si košatý strom, plný ovoce, s červenými třešničkami, přesně takovými, jaké mají nakreslené na věšáčcích v šatně. Poklusem doběhne Láďa ke škole za sedm minut, ale nohy se musí pořádně rozkmitat. Na umrzlém chodníku to vůbec není snadné. Dorazí právě se zvoněním, a než se přezuje, je učitelka ve třídě. Láďa otvírá dveře chodby pomalu a opatrně, a doufá, že v počátečním zmatku nepozorovaně zmizí mezi ostatními v lavici. Jen aby si ho nevšimla! Její bystré oči, těkavé jako jehly, není lehké oklamat.


Po pravdě řečeno, pasažéři se vždycky vytratili rychleji než ta těžká sírovnatá deka čmoudu. A pokaždé když se kouř rozplynul, stála na vylidněném peroně maminka sama. Ty naše denní pouti na nádraží trvaly asi tři měsíce. Staly se jakýmsi matčiným soukromým rituálem. Naráz však ustaly, když přišla zpráva, že otce přemístili z Kolína do vězení v České Lípě. Ale život musel jít dál, takže já se vrátil do školy a maminka začala vyhlížet listonoše. Přicházel pouze jednou denně a tu a tam přinesl i list od tatínka. Před tehdejšími Vánocemi jsem napsal úpěnlivý dopis Ježíškovi, aby mi tatínka vrátil domů.


" A ty ses mu chtěla odvděčit, " doplnil mě. Zhluboka jsem vzdychla. " Že jsi hulvát, vím už dávno. " " Ty zase, lásko, myslíš jenom na sebe. Na svoji dceru ne. " Pravda, přišel kvůli Valentýně. " Filipe, já opravdu... " nedokončila jsem započatou řeč. S Filipem nebylo nikdy možno se domluvit a nikdy mě nechápal. I když by měl. Je to psychiatr. Leoš celou dobu mlčel. " Tak řekni k tomu něco, Leoši, no? " dobíral si ho otec. " Už tě nebaví mladá holka? Chceš se pocvičit na staré a zkušené? " Leoš k němu přiskočil a chytil ho za košili pod krkem. " Nemluv tak. "


Chlapec jménem Robert, který mě s přístrojem učil zacházet, mi sestavil tabulku, kterou mám mít k ruce, a věnoval mi obsáhlou příručku. Když prý budu mít problém, mohu se na něj s důvěrou obrátit. Stačí vytočit číslo mzdové účtárny. Upravil si rozčepýřené hnědé vlasy, pokynul rukou a odporoučel se. Tak morduji přístroj a jsem ve skluzu. Optická myš mě absolutně neposlouchá. Jen se jí dotknu, rozkmitá se kurzor a lítá jako splašený. Prý s ní musím zacházet jemně a pomaleji, a tak se snažím. Stačí se však jednou omylem dotknout jiného tlačítka a veškerá práce je pryč.


Prudkým pohybem, nadšeně poslušným, shodila se sebe košili a obnažila tenkou, bílou postavu, v jejímž středu hustá čerň čněla v teskné osiřelosti. Zvolna se k němu přibližovala a Eduard se s hrůzou přesvědčoval o tom, co už stejně věděl : jeho tělo bylo docela spoutáno úzkostí. Já vím, pánové, že jste si během let zvykli na občasnou neposlušnost vlastního těla, a vůbec vás to už nevyvede z míry. Ale pochopte, Eduard byl tehdy mlád!


Ujistil jsem ho, že si s nimi může udělat, co chce, ale že by už měl vědět, jak bude chtít mluvit, protože rozhovor se sice bude vysílat živě, ale musí být předem odsouhlasen patřičnými orgány. Ani na tenhle dopis jsem od Homoly odpověď nedostal. V den vysílání přišel pozdě, těsně předtím, než jsme měli jít do studia. Soudruhu Homolo, ty odpovědi jistě znáte nazpaměť, že ano, zeptal jsem se ho opatrně. Začal koktat. J-já... t-tento... Mám je přece tady, ne? a vytáhl z náprsní kapsy můj dopis. Ale to má být spontánní rozhovor. No já nějak odpovím, odpalíroval mě.


Nenechala jsem ho domluvit. " Přistihla jsem Leoše a Valentýnu. " Na okamžik se na druhé straně rozhostilo ticho. " Jak to myslíš, přistihla? " zeptal se naléhavě. " V posteli, " zahulákala jsem teatrálně. " V mém domě! " " Moment, " řekl do sluchátka, které vzápětí oněmělo. On mi ten telefon snad položil! No to je už příliš! Vyťukala jsem na číselníku opět nějaké numero, ale v uších se mi ozýval pouze tón, který oznamoval, že číslo je obsazené, nebo sluchátko vyvěšené! Neznala jsem se vzteky. Seběhla jsem dolů po schodech, vklouzla do kozaček a uvědomila si, že mám zaseklý zip.


Když ale objevil jen třesoucího se lovce, jedním úderem tlapy si opatřil snídani. " Srdečnost Matka přivedla svého sedmiletého syna k psychologovi, že prý je chlapec pořád neklidný a nesoustředěný, jak vysvětlila. Terapeut se zeptal, jak vypadá chlapcův běžný denní program. " Tedy, když někde nelajdá, chodí domů ze školy kolem jedné. Pak je rychlý oběd. " " Co to znamená rychlý oběd? " přerušil ji terapeut.


Jsi trapná! " vykřikla a rozběhla se po schodech dolů. Stála jsem na schodech, sledovala její kroky a svůj obraz, který se odrážel ve velkém benátském zrcadle. Možná má pravdu. Mám na sobě dosti průsvitnou halenku. Tenkou látkou prosvítá moje černá krajková podprsenka a knoflíčky u halenky mám rozepnuté, že je mi vidět žlábek mezi prsy. Sukni mám sice dlouhou, ale rozparek vepředu je tak veliký, že mi možná koukají miniaturní kalhotky. Ale já takhle oblečená přece nechodím kvůli Leošovi. Nebo ano? Ne, v žádném případě. Je to přece manžel mojí dcery. Leoš se vynořil za ní, s Janičkou v náručí.


Slyšíme ten křik z vedlejšího pokoje, vedlejšího bytu, vedlejšího domu, vedlejší země... A nasloucháme. Nenapadne nás, že můžeme něco udělat, jako to nenapadlo ty lidi na hoře, kteří pozorovali dvě zoufalé ženy. JAK TO ŽE NÁS TO NENAPADNE? Nejsme přece bezcitní, ani slepí. Prostě jsme nějak vychladlí, otupělí. Moderní lidé jsou zřejmě novým vývojovým stupněm. Homo sapiens se mění v člověka bezcitného. Ti turisté asi nebyli zlí, četli sentimentální romány, dívali se na televizní filmy, možná nad nimi i zaplakali dojetím, měli své blízké, děti, rodiče, přátele. A dívali se.


Při pečlivém prohlížení se výjevy od sebe zřetelně odlišovaly, každý kachlík znamenal symbol jiného povolání, jiného cechu, jak je neznámý umělec zachytil někdy ke konci minulého století - bednář, kovář, rybář, zedník i tesař nebo cizelér. Umínil si dešifrovat jednotlivá povolání a připadal si jako badatel objevující neznámý jazyk vymřelého národa. Když se kachlová pec rozhořela, dřevěná podlaha přestala studit. Profesor odložil kabát a počal vybalovat z krabic knihy. Bral jednu po druhé a ukládal je do knihovny, pozorně, systematicky, aby je později dlouho nehledal. Dobrou polovinu svazků představovaly lékařské knihy snad ve všech jazycích.


" Alice, jsi šťastna? " " Jo, " řekla Alice. " Já jsem zoufalý, " řekl Eduard. " Co blázníš? " řekla Alice. " To jsme neměli dělat. To se nemělo stát. " " Co ti to vlezlo do hlavy? Vždyťs to sám chtěl! " " Ano, chtěl, " řekl Eduard. " Ale to byla má největší chyba, kterou mi Bůh nikdy neodpustí. Byl to hřích, Alice. " " Prosím tě, co se ti stalo? " řekla holčička klidně. " Vždyť jsi sám pořád říkal, že Bůh chce hlavně lásku! " Když Eduard slyšel, jak si Alice klidně přisvojila jeho teologické sofisma, s nímž před časem tak neúspěšně vytáhl do boje, chytil ho běs : " Říkal jsem to, abych tě zkoušel.


Pak se dveře mého pokojíku pomalu otevřely a já už se připravoval na smrt, když jsem zaslechl podivný pleskavý zvuk. Znělo to, jako by někdo lil na podlahu vodu, a vtom ke mně zavanul zápach moče. Dnes už vím, že sousedovic dědeček měl nemocné ledviny a v tom neznámém domě se špatně orientoval. Nemohl v té tmě najít v předsíni vypínač, nemohl najít záchod, a protože dál už to vydržet nešlo, otevřel si první dveře, ulevil si a odškobrtal se zpátky do své postele.


Než jsem přišel do Náchoda, žil jsem pouze v kruhu rodinném, takže teprve tady jsem se vlastně musel učit, jak vycházet s jinými lidmi, a právě v tom mi strýc Boleslav dal jednu z největších lekcí mého života. Stalo se to nad šachovnicí. Strýc Boleslav byl výtečný šachista a často jsme spolu hráli. Nikdy jsem ho ale nebyl s to porazit a to mě přivádělo k zuřivosti. Připadalo mi, že zrazuji rodinnou tradici, protože můj bratr Pavel kdysi sehrál partičku s José Raúlem Capablancou, jedním z největších šachových mistrů všech dob.


Otec rozespale zívl a protřel si oči. Pak pomalu rozepnul spacák, protáhl se a vstal. Postavil se k oknu a pozoroval vrchol hory v zářícím světle vycházejícího slunce. Znovu něco zapraskalo a za hlasitého hřmotu spadla do údolí spousta sněhu ze střechy rozehřáté ranním sluncem. Chlapec se ustrašeně tiskl k otci, i když se za svůj strach styděl. " Umřeme tady? Je tohle konec světa? " " Kdepak, synku, " uklidňoval ho otec a objal ho kolem ramen, " to je začátek nového dne. " Pokroky


Klika cvakla a nahoru do mého pokojíku dolehl zvuk několika tlumených hlasů, které rázem naplnily chodbu. Po chvíli se rozeznělo domem dupání těžkých bot, bouchání a vrzání dveří, skřípění otvíraných skříní a šuplat, šoupání nábytkem. Ležel jsem v posteli a měl strach. Nevěděl jsem, kdo jsou ti návštěvníci, a nechtěl jsem to vědět, protože mi to bylo až příliš jasné. Snažil jsem se nedívat na masivní dřevěnou skříň, odtaženou na půl metru od zdi a pouze zčásti zakrývající vchod do malého arkýře, v němž byla naše tajná spíž.


Viděl ho vyrůstat ve svém sice ne zrovna zámožném, ale přesto váženém domě, hýčkaného a rozmazlovaného ženami z celé rodiny, a proto mu nevěřil jeho pózu odříkání a askeze, kterou před časem zaujal spolu s některými svými kamarády. Nechávali si narůst vlasy i sotva rašící vousy, oblékali pouze bílou bederní roušku, jedli jen něco málo zeleniny, pili jedině vodu a nezabývali se ničím jiným než čtením náboženských knih a nekonečnými diskuzemi. Rozhodl se tedy, že se o svých pochybnostech přesvědčí, a poslal syna k jednomu nesmírně bohatému příbuznému, který byl v celé rodině považován za milovníka života.


Sousedé se ji snažili utěšit a poradili jí, aby vyhledala známého mudrce, který bydlel v klášteře vzdáleném dva dny cesty. Doufali, že tato krátká cesta alespoň trochu zmírní zármutek truchlící matky. Zoufalá žena dorazila do kláštera a mezi vzlyky úpěnlivě prosila mistra, aby jejímu synovi vrátil život. " Přineseš - li mi hořčičná semínka z domu, kde ještě nikdy nikdo nezažil trápení, a já nasadím všechny své síly, abych tvého syna znovu přivedl k životu, " vyzval matku. Plna nové naděje opustila žena klášter a vstoupila hned do prvního domu, aby přednesla svou žádost. " Žádné trápení - co tím myslíš?


Bavil jsem se a smál, když tu náhle ve třetím jednání uprostřed rozverného kvarteta se všichni čtyři zpěváci rozbrečeli. Snažili se pokračovat, bojovali, ale třesoucí hlasy jim selhávaly. Nakonec se úplně odmlčeli, stáli tam na jevišti a slzy jim tekly po tvářích. Orchestr přestal hrát a celým divadlem dunělo ticho ostré jak diamant. Připadal jsem si jak ve zlém snu, ale když jsem se rozhlédl kolem sebe, viděl jsem pouze napjaté tváře. Nikdo neprotestoval, nikdo se nedivil, všichni tomu rozuměli, jen já nechápal vůbec nic. Pak si ti čtyři zpěváci utřeli oči od slz a uklidnili se.


Nemohli se dohodnout, a tak šli po koupeli v lázních každý svou cestou. Jeden šel do mešity. Když po modlitbě vycházel ven, spadla ze střechy taška a ošklivě mu poranila rameno. Druhý si koupil pálenku a strávil noc s prostitutkami. Když za ranního šera vrávoral domů, šlápl na peněženku, ve které našel sto dinárů. Další pracovní den jeden druhému vyprávěli, co zažili, a velmi se divili vrtošivému osudu. Rozhodli se, že se na to, co se jim přihodilo, zeptají imáma. Znalec Písma je vyslechl, chvíli přemýšlel a pak jim vysvětlil souvislosti.


Má prý možnost sloužit výhradně noční směny, aby se dceři mohl přes den věnovat. Souhlasila jsem. Holčička byla pěkná, zdravá, nic ji netrápilo a v noci se skoro nebudila. Zaplakala výhradně v parných nocích, pokud měla žízeň. V tom případě jsem jí dala napít z láhve dětského heřmánkového čaje a ona opět usnula. Ráno jsem při odchodu do práce předala dítě Leošovi. V zaměstnání jsme s Magdou zůstávaly prozatím obě. Svorně jsme si práci rozdělily napůl. Jeden den pracovala na počítači ona a já dohlížela na chod kuchyně a rozdělování stravy na oddělení a další den to bylo obráceně.


Potíž je v tom, že dokonce i lidé, kteří umějí být upřímní k těm ostatním, být upřímní k sobě nedokážou. A přitom právě z toho, že jsme pravdiví sami k sobě, vychází pravá schopnost být upřímní k ostatním, laskavě, nezkresleně a trvale. Mnoho lidí si upřímnost plete s neomaleností, jenomže upřímnost může být vlídným jednáním, pokud mu předchází poznání. Kdybyste byli svými vlastními dětmi, byli byste šťastní? Když si upřímně odpovíte, možná uvidíte, že vaše cesta není taková, za jakou jste ji dosud považovali, a že se vašim blízkým po ní s vámi nejde tak dobře, jak jste se domnívali.


Co jsem viděl, si už moc nepamatuju, ale vím bezpečně, že mě ta produkce naprosto uchvátila. Koukal jsem na to jak u vytržení a toužil jsem jít příští večer zas. Druhý den mě bratr zatáhl do zákulisí, což bylo mnohem lepší. Byl jsem ještě malý kluk a nikdo si mě tam moc nevšímal, takže jsem si našel židli, sedl si pěkně do kouta a ani nedutal, a jen jsem valil oči.


Zuřivě mával taktovkou proti zdi, zatímco jeho gramofon vyřvával na plné pecky nějaký ten klasický opus. Makal, až se z něho lilo, a když dodirigoval, sedl si k bicím a bušil do nich do deseti večer, než ho zarazil noční klid. Jedinou výhodou bylo, že jsme bydleli na pokoji jenom dva. Většina místností na koleji byla pro tři a některé až pro pět lidí. Proto jsem se ani nesnažil spolubydlícího vyměnit. Měl jsem tehdy velké ambice psát, ale na koleji se psát nedalo. Začal jsem tedy shánět podnájem, jenže i malá místnost u někoho v bytě vycházela na strašné peníze.


Seděla jsem zrovna s přítelkyněmi a s příbuznými u svátečního stolu, slavila jsem osmdesáté narozeniny. Bylo vidět, jak všichni mají co dělat, aby se nedali do smíchu. " Babičko... " Vnuk se na mne díval s úpěnlivou touhou. Čtyřletí vnuci milují dobrodružné příběhy, vnímají je ne jako příběhy, ale jako skutečný život. A umím si představit, jak by napjatě poslouchal, kdybych mu vyprávěla, jak jsem se chopila oštěpu a zahalena do vlčí kůže jsem se plížila plání až k zimovišti mamutů a tam lovila jednoho po druhém. " Babička přece nelovila mamuty! " To dcera vnoučka okřikla.


Připomněl si slib, který dal svému otci, a tak potlačil svou žádost a teprve dvě hodiny po východu slunce zaklepal na dveře krasavice. Otevřela ospalá coura a obořila se na něj ochraptělým hlasem, co tady chce v tuhle hodinu, ať laskavě táhne k čertu. Návštěvník dobře slyšel její hlas, rozuměl i významu slov, nemohl však odtrhnout oči od její tváře, na které byl rozmazán pudr a líčidla, která v noci vytvářela její krásu, viděl rozcuchané slepené chomáče vlasů a všiml si děravé spodničky s utrženým ramínkem.


V hluku, špíně a kouři objevil jediný volný stolek v koutě. 7 " Tak jak se teď o mne postaráte? " zeptala se dívka vyzývavě. " Co máte ráda jako aperitiv? " Dívka nebyla moc na alkohol ; ještě tak pila víno a chutnal jí vermut. Tentokrát však řekla schválně : " Vodku. " " Výborně, " řekl mladík a objednal vodku. " Doufám, že se mi neopijete. " " A kdyby? " řekla dívka. Mladík neodpověděl a zavolal číšníka, poručil dvě vodky a biftek k večeři. Číšník donesl za chvíli tácek s dvěma kalíšky a postavil ho před ně. Muž zvedl kalíšek a řekl : " Na vás! " " Duchaplnější přípitek vás nenapadne? "


Oba ansámbly ale notně spoléhaly na nápovědu a ani v jejich hereckých výkonech, ani ve volbě repertoáru jsem neviděl valný rozdíl. Zkoušel jsem se dostat do obou, ale nebyl zájem. Nakonec se mi přece jenom podařilo utrhnout menší roli ve venkovském dramatu, které dávali ti leví. Hrál jsem chlapce, jehož tiskne v objetí jakási přelétavá matrona, a jediná vzpomínka, která mi z toho utkvěla, je intenzivní pach česneku táhnoucí té obstarožní diblici o premiéře z úst. Největší divadelní událostí poděbradského divadla ve čtyřicátých letech ale bylo, když si ta buržoazní společnost najala jako hosta na své představení slavnou Vlastu Fabianovou.


jenom kdesi daleko v koutku svého vědomí pociťovala hrůzu nad tím, že nikdy neměla takovou rozkoš a tolik rozkoše jako právě tentokrát - za tou hranicí. 12 Pak všecko skončilo. Mladík se zvedl z dívky a sáhl po dlouhé šňůře, která visela nad postelí ; zhasl světlo. Nechtěl vidět dívčinu tvář. Věděl, že hra skončila, ale nechtělo se mu vracet do obvyklého vztahu k dívce ; bál se toho návratu. Ležel teď ve tmě vedle dívky a ležel tak, aby se jejich těla nedotýkala. Po chvíli uslyšel tiché vzlykání ;


Stála tam plesnivá marmeláda, pár vlašských ořechů, jedna vyšeptalá cibule a dvě masové konzervy. Záruční lhůtu prošlou neměly, a tak jsem jednu pracně otevřela kapesním otvírákem na sardinky. Krájela jsem hovězí maso ve vlastní šťávě kuchyňským nožem a strkala ho nepřítomně do úst. Posléze jsem se posadila k malému dřevěnému stolečku, ze zásuvky vyndala růžový dopisní papír i s obálkou, který již byl na koncích částečně zažloutlý. Milá Valentýno, až budeš číst tenhle dopis, nebudu již na světě. Nemohu ti napsat, proč jsem to udělala, ale myslím, že takhle to bude lepší.


Jestliže podchytím každodenní prostoje, získám neuvěřitelnou zásobu času navíc a sám si ho daruji. Spolužák vůbec neměl víc času v životě než já a ani se nemusel nějak zvlášť dřít a odpírat si radosti studentského života. On jenom využil odpadní čas. ODPADNÍ ČAS. Počínal si jako ekologové, kteří berou bezcenné suroviny a zužitkují je k výrobě něčeho velmi potřebného. To, co by se jinak vyhodilo, se promění a slouží člověku. Ekologie času. EKOLOGIE ČASU. Ano, to je ten úžasný termín, svítalo mi.


Nepochopitelné na tom bylo, že to působila právě ona - ta, jíž by se nikdo nedivil, kdyby byla skálopevně přesvědčená, že život žádný smysl nemá, když člověk může z celého těla hýbat jenom hlavou a trochu nohama. Ale ona, která měla všechny důvody k zoufalství, dokázala už při prvním setkání ze mě sloupnout to, co mi bránilo, abych dokázala vidět, že každý tunel má na konci, třeba sebevzdálenějším, světlo. Od té doby jsem si navykla za ní chodit. Zkřísnutá, tak to o ní jednou Ilona řekla, že je pěkně životem zkřísnutá. Jenže ona z toho zkřísnutí dokázala vykřesat jas pro ostatní.


Pátý posel shrbil tvou štíhlou postavu. Šestý posel ti přinesl berlu, protože tě tvé nohy už samy nechtěly nést. A sedmý posel ti vzal chuť k jídlu, takže už ti žádné sousto nechutná. Sedmkrát jsem byl důrazně ohlášen. Nesnaž se teď tvrdit, že sis ničeho nevšiml. A teď jsem k tobě přišel já sám. " A anděl smrti pozvedl svůj meč. Péče Nastala zima. Rodina se večer sešla v obývacím pokoji, kde oheň v krbu vyzařoval příjemné teplo. Dědeček seděl jako vždy stranou, zabořený do svého ušáku, a nikdo mu nevěnoval pozornost.


Na začátku jednoho školního roku mě ustavili rádcem nad skupinou mladších kluků. Byli mladší o celé čtyři roky a já měl fungovat jako jejich starší bratr a vychovatel. Vykroutit se z toho nešlo, i když zrovna hrát si na tatíka bylo to poslední, po čem jsem toužil. Mí noví spolubydlící byli ještě ve věku, kdy jim holky byly protivné. A jejich debaty, když se zhaslo, mě nudily tak, že jsem radši hned usnul. Jejich zájmy a záliby mi lezly na nervy. Připadali mi naivní a dojemní jako děti a chtěl jsem s nimi trávit co nejmíň času.


" Je to cvok, " konstatovala jsem na její adresu. " Už se nedivím, že zůstala na ocet. Co budeme dělat? " Stál a díval se do deště. " Není cvok, je milá, " odporoval zasněně. " Co budeme dělat? " opakoval po mně. " Poběžíme za nimi. Nebo máš strach, že ti déšť zacáká nový kostým? " Vrtím hlavou a ruku v ruce se svým mužem běžím deštěm a nesleduji, jak mi špinavá voda z louží cáká na dlouhou krémovou sukni. Je mi to úplně jedno. Když nepůjde vyčistit, koupím si novou. Tuhle vyhodím. Běžíme do restaurace, kde nás nedočkavě očekává sama paní majitelka.


Doktor U., jenž žil dlouho v Jižní Africe, právě dokončil napínavou příhodu z lovu. " A vlastně, co nejneobyčejnějšího jste zažil se zvířaty vy? " zeptal jsem se hostitele. Ten si zvolna zapálil dýmku a začal vyprávět : " Byl jsem na všech kontinentech a lovil jsem tygry a žraloky. Ale je jeden příběh, na který často vzpomínám - a ten se odehrál nepříliš daleko. V Jugoslávii. Přejížděl jsem před pár desítkami let jednu z tehdy opuštěných končin téhle krásné země. A protože jsem byl unavený, zastavil jsem u řeky na samotě.


Spojení bylo přerušeno a já cítil podivné vakuum. Dlouho jsem se snažil do Prahy dostat, třeba jen na pár dní, na krátkou návštěvu, letmo ji obejmout, ujistit se, že vůbec ještě existuje, ale až po deseti letech mi vyšel ten plán s Amadeem. To jsem už přijížděl jako americký občan, který bude točit americký film, na kterém komunistická vláda vydělá americké peníze - právě ty dolary byly hlavním důvodem, proč mě do země vůbec pustili. A i když mě po dobu natáčení neustále sledovali, alespoň jsem se mohl načas podívat domů.


Na dívce, která seděla vedle něho, oceňoval právě to, co dosud u žen poznal nejméně : její čistotu. Rafička byla už na nule, když mladík zahlédl vpravo tabuli, která oznamovala ( černou kresbou pumpy ), že benzínová stanice je vzdálena pět set metrů. Dívka sotva stačila prohlásit, že jí spadl kámen ze srdce, a mladík už dával směrovku doleva a vjížděl na prostranství před pumpami. Musil však zastavit na kraji, protože u pumpy stál objemný vůz s velkou plechovou nádrží a tlustou hadicí napájel pumpu benzínem. " To si počkáme, " řekl mladík dívce a vystoupil z auta.


Jeden panovník v Orientu nechal všude po své zemi rozvěsit velká plátna se svým portrétem. V hlavním městě zdobily stěny domů jeho dvacet metrů velké portréty. Všechny ukazovaly panovníka jako otce vlasti, jak hladí děti a rozdává almužny nebo jako nepřemožitelného hrdinu, který se ohání šavlí a uhání tryskem vpřed, přemáhá nepřátele a drží ochrannou ruku nad svým lidem nebo ho slovy plnými síly a moci povzbuzuje. Nechával si říkat " lev ", neboť byl toho mínění, že se mu nikdo nemůže rovnat, co se týče moci, síly a krutosti.


Od něj jsem se sice všechno naučil, ale nemám žádnou budoucnost, když neuskutečním své vlastní nápady. Když vyrobím precizní přístroj s potřebnými zlepšeními, která je podle mě nutné provést, pak bych mohl zaplnit mezeru na trhu i přes silnou konkurenci. " Trvalo dva roky než z jeho prvních prototypů vznikl funkční přístroj. V té době neměl ani chvilku volnou a velmi se zadlužil. Ale hned na prvním průmyslovém veletrhu získal tolik zakázek, že to jeho malé firmě zajistilo práci na víc než rok.


Za stolem jeho pracovny se často rodily projekty smělých operací, psal tu své zásadní práce, obklopen knížkami a nemocnými. Dřímá. V mysli mu ve zkratce defilují vzpomínky z předchozích let, dávné i takřka současné. Kráčel po chodníčku k chirurgické klinice s čerstvým diplomem v ruce. Prvně asistoval při větší operaci. Byl jmenován profesorem a přednostou kliniky. Pravidelné vizity, kolegia a konzilia, konference a sympozia, kterým předsedal, zkoušení. Co dramat se tu odehrálo za téměř půl století. A úplně nakonec stařena s čerstvě zašitou ranou na paži. Šklebí se vráskami a její obličej se rozpíjí, něco říká, ale není jí rozumět.


" Dětí se na tohle nikdo ve škole neptá, " řekl doktor K. V. " Ale já se takhle ptám rodičů na svých pravidelných kursech : Myslíte si, že by vaše děti mohly být rády, že jsou vašimi dětmi? Ne? A proč ne? " Myslíte si, že byste chtěli být svými dětmi? Myslíte, že byste si v takovém případě mohli gratulovat? Nebo byste byli k politování? Opuštění? Bezradní? Myslíte, že kdybyste byli svými vlastními dětmi, že byste si přáli vás, své rodiče, změnit? Víte, ony to nejsou jen tak nějaké řečnické otázky, pokud si na ně dokážete upřímně odpovědět. Naprosto upřímně - jiná odpověď nemá smysl.


Profesor Masák byl velké zvíře ve straně, Edův rudý tatík byl velké zvíře v Praze a stihomam zuřil všude. Jen před pár měsíci kluci vedle v ložnici blbli se sirkami a náhodou zapálili polštář. Jeden z nich ho popadl a vyhodil z ložnice oknem. Zachránil sice zámek před požárem, ale ten čadící chuchvalec přistál kousek od jiné pedagogické posily a tento soudruh profesor to pochopil jako kontrarevoluční útok na svou osobu. Byla povolána StB. Polštářová bomba na sebe brzy nabalila obrovské vyšetřování se spoustou výslechů a ověřování přítomných i minulých postojů. Sklonil jsem se nad papírem a podepsal.


Obrátila se - většina jeptišek má takovou svítící tvář, jakmile se na vás podívají, jako by vám ten sluneční pohled vysoušel trápení - a řekla : " Víš, povím ti, co hodně pomáhalo v životě mně. " Posadila se na lavičku u bohatě kvetoucího keře čajových růží. " Obvykle můžeš jednat buď tak nebo tak, třetí možnost je odklad a to znamená, že se stejně jednou budeš muset rozhodnout. Ať budeš jednat jakkoli, je možné a dokonce pravděpodobné, že budeš litovat a vyčítat si, proč jsi nejednala opačně. " Kývla jsem, tohle jsem znala, tohle jsem moc dobře znala.


Když sestra Alžběta ( okázale uražena ) odešla z inspekčního pokoje, odsouzena propíchnout dva stařičké zadky, řekl primář : " Prosím vás, Havle, proč vy tak urputně odpíráte té ubohé Alžbětě? " Doktor Havel usrkl vína a odpověděl : " Primáři, nehněvejte se na mne za to. To není v tom, že není hezká a má už leta. Věřte mi, že jsem měl ženy ještě škaredší a mnohem starší. " " Ano, to je o vás známo : jste jako smrt ; berete všechno. Ale když berete všechno, proč neberete Alžbětu? " " Asi je to v tom, " řekl Havel, " že projevuje svou touhu tak výrazně, až se to podobá rozkazu.


Docela nám to klapalo. S Leošem jsem se potkávala pouze při předávání dítěte. Pokud se výjimečně stalo, že musel zůstat v nemocnici po celý den, brala si Janičku Erika s sebou do svojí ženské ordinace, což mě vzhledem k Eričině sobeckosti překvapovalo. Po špitále se šeptalo, že malá spinká v ordinaci, Erika se věnuje pacientům a na Janičku dohlíží její zdravotní sestra. Zdálo se, že všechno funguje bez problémů. Pátrání po lécích mojí dcery uvázlo prozatím na mrtvém bodě. Momentálně jsem řešila odlišný problém.


Jestli jsi tedy přesvědčen, že nemůžeš být mým žákem, dokud ti neprozradím řešení všech záhad světa, tak zcela jistě dřív zemřeš, než dostaneš odpověď na své otázky. Abys mohl následovat cestu pravdy, takové otázky a odpovědi nepotřebuješ. Neukončí tvé trápení a nepřinesou ti štěstí. Proč se jimi tedy trápit a bránit vnitřnímu rozvoji? " Udávat tón Mistr jednou vysvětloval : " Smyslem zvonu je jeho zvuk. Jednou se ke zvonu připlížil zloděj, kterého zajímal jen bronz. Zvon byl ale příliš velký a těžký a on ho nemohl odtáhnout pryč, chtěl ho tedy rozbít na kusy.


a prosakovalo pozorností nesčetných kolegů a kolegyň i do jeho časově chudičkého soukromí, které nikdy nezůstalo utajeno a stalo se ostatně už několikrát předmětem klepů i veřejného jednání. Ani dva týdny dovolené neposkytly mu pocit osvobození a dobrodružství ; šedý stín přísné plánovanosti ležel i tu ; nouze o letní byty ho donucovala, že si musil zamluvit pokoj v Tatrách už před půl rokem a že k tomu potřeboval doporučení od závodní rady svého podniku, jehož všudypřítomná duše o něm tedy nepřestala ani na chvíli vědět.


Plyšoví medvídci se uvelebili na gauči, na křesle i na kraji postele, plyšoví medvídci byli všude. Jednoho rána zaslechne hluk na zahrádce před domem. Vykoukne z kuchyňského okna a vidí obrovského medvěda, který právě převrhl květináč pelargónií. Ztuhne hrůzou. Vykřikne a zpanikaří. Běží k telefonu a třesoucí se rukou vytáčí tísňové volání. Má ráda obrázky a hračky, ale ne skutečnost. Zastavení " Čas jsou peníze, " tak znělo továrníkovo heslo, a tak pospíchal na další schůzku. S vytrvalostí a ctižádostí vybudoval výnosnou továrnu, opájel se mocí a silou svého vlivu a ve snaze o stálý růst a zisk se nenechal ničím omezovat.


" Kdyby nám ještě mohli sloužit, neprodávali bychom je! " dostalo se mu odpovědi. " Proč mají tak olysalou kůži na hřbetě a na konci ocasu? " ptal se druhý. " Protože si po pár krocích lehnou a my jim musíme bičem takříkajíc vyprášit kožich a pak je taháme za ocas, dokud se zase nepostaví. " Nebylo divu, že nikdo nechtěl osly koupit, a tak se vydali s nepořízenou zpátky. Ostatní bratři se jich vyptávali, co se stalo, a jeho průvodce jim vše vyprávěl. " Proč jsi to udělal? Zhloupl jsi najednou tak, že ani neprodáš osla? Býval jsi přece dobrý obchodník, " pohoršovali se ostatní.


Když se vrátila, řekla mi jenom, že už se nemám čeho bát. Nic podobného se mi už nikdy nestane. Učitel ji o tom ujistil a ona mu věří, a tak jsem se další den do školy zase vrátil. Nevěděl jsem, co můžu očekávat. Nikdo ve třídě se na mě ani nepodíval. A nic se nestalo. Pochopil jsem, že jsem pod učitelovou ochranou a že se učitele všichni bojí. Seděl jsem v lavici a počítal - matematika byla jediný předmět, kde jsem se měl čeho chytit. Ze školy jsem šel stejnou cestou mezi borovicemi jako minule.


Tím ovšem problémy nekončily, neboť se stávalo, že podvyživené slepice nedokázaly ani tu předepsanou normu naplnit, a pak se muselo chodit po úřadech a vysvětlovat a shánět potvrzení a razítka, protože tyhle naturální daně, to byla zatraceně důležitá věc. Stačilo chovat si načerno prase a hrozil trest smrti. Ze všech domácích zvířat jedině slepice liliputky nepodléhaly registraci. Jejich vajíčka jsou tak malá, že ani Němcům posedlým účetnictvím se nevyplatilo je rekvírovat. Když tatínka zavřeli, silně se nám ztenčily příjmy, a proto maminka za poslední peníze nakoupila šest liliputek a jejich miniaturní vajíčka jsme jedli každé ráno k snídani.


I Láďa sem kdysi chodil. Ředitelka je tu pořád stejná, šedovlasá, s drdůlkem vzadu, tu má rád. Vždycky se usmívá, na Láďu nikdy nekřičela a do školky se těšil. Do školy zato chodí nerad. Kdyby nemusel... V rohu zahrady, u plotu, si před pěti lety zasadil pecku z třešně. Vyrostla z ní malá sazenička, která vyčuhuje holými tenkými větévkami ze sněhu. " Řeknu ti tajemství. " Veronika je zvědavá : " Jaké tajemství? " " Podívej, tady jsem zasadil třešeň, když jsem chodil do školky jako ty. " Sestřička si ho prohlíží. " Ty si taky chodil do školky? " No to jsou věci! " A co jsi tam dělal? "


zdálo se mu vždycky, že její bytost je skutečná jen uvnitř hranic věrnosti a čistoty a že za těmito hranicemi prostě neexistuje ; že by za těmi hranicemi přestala být sama sebou, jako voda přestává být vodou za hranicí varu. Když ji nyní viděl, jak překračuje se samozřejmou elegancí tu úděsnou hranici, naplňoval ho hněv. Dívka se vrátila ze záchodu a stěžovala si : " Nějaký chlapík mi tam řekl : Combien, mademoiselle. " " Nedivte se, " řekl mladík, " vždyť vypadáte jako děvka. " " Víte, že mi to vůbec nevadí? " " Měla jste s tím pánem jít! " " Mám tady přece vás. " " Můžete jít s ním po mně.


" Bylo by lepší, kdybyste kurz o 20 stupňů změnili vy! " stálo v odpovědi. Nyní byl admirál viditelně rozzloben. " Zřejmě nevíte, koho máte před sebou! " nechal zaslat odpověď. " Jsme největší loď flotily a doprovází nás tři torpédoborce, čtyři křižníky a několik doprovodných lodí. Ihned uvolněte kurz, nebo zahájíme odpovídající protiopatření! " " Největší lodi flotily, " přišla odpověď, " tady je maják! " IV. Chápat srdcem Volnost Svatební den se blížil a mladá nevěsta byla očividně čím dál neklidnější. " Musíš taky někdy ven na vzduch, abys přišla na jiné myšlenky. Pojď se projít na pláž. To ti určitě prospěje! " vybídla ji matka.


Vystoupal jsem po schodech k němu a on mi vyšel pár kroků naproti. Pohladil mě po vlasech, takže mi bylo hned jasné, že se něco děje, i když jsem netušil co. Mluvil ke mně úplně stejně jako vždycky, ale v jeho chování bylo něco podivného. Nezlobil jsi? Ne... Mamince řekni, že je všecko v pořádku, ano? Ano. Máš na zítřek nějaké úkoly? Mám. Máš všecko připravené na hodinu pana profesora Jiráska? Ano. To rád slyším.


Před puritánskými sousedy malé vesničky, kde si všichni vidí do talíře, jsem se toto citlivé téma snažila zatajit. " Jo, dobře. " " A co Honza? " Svými otázkami byla neodbytná. " Nemáš kafe? " " Ne. Zapomněla jsem ho koupit. " " Víš o tom, že když ho vyhodili z nemocnice, šel dělat prodavače? " Ta má tedy informace. " Oni ho nevyhodili. Jen odvolali. Tohle se tady také ví? " " Samozřejmě, spousta lidí přece jezdí do okresní nemocnice k doktorům. " Pravda. Mohlo mě to také napadnout. " Jakého prodavače? " podivila jsem se.


Znenadání před ním začalo tančit světýlko a z jeho mihotání sem a tam poznal, že mu svítí světluška. Ulevilo se mu a zeptal se : " Řekni mi, světluško : Proč svítíš jenom ve tmě? " " Vy lidé nás vidíte, jenom když je kolem vás tma. Ale my svítíme pořád. Když je světlo, vůbec si nás nevšimnete. Proti slunci ale nic nezmůžeme. " Život po životě Dva roky po narození dcery otěhotněla mladá matka znovu, v jejím lůně rostla dvojčata. Stejně jako se vyvíjela jejich tělíčka, rostlo i jejich vědomí a tu si všimli jeden druhého. Naplnila je radost ze života.


Vídal jsem často zpuchřelé písemnosti, polozetlelé a popsané písmem starodávných plísní. Tyto dopisy však byly poškozené docela jiným způsobem. Jako by se do nich zaťal dráp a rozťal je jediným surovým trhnutím. Babička vzala papírovou tříšť do obou dlaní a tak, jako by mi podávala hrst mincí, mi je pomalu podala. " Co to je? " Vzdychla. " Milostné dopisy mého otce. " S rozpaky jsem shlížel na papírové útržky. " Milostné dopisy? " Zakývala rychle bradou a dojatě stiskla rty. " Tak ty nebudeme číst, " řekl jsem.


Sako princesového střihu a úzká sukně ve světlounce zelené barvě. Dlouhé medové vlasy mám sponkami sepnuté do složitého účesu a v něm zapíchnutou bílou růžičku. Opírám se zády o rudý sametový potah křesla s vysokým opěradlem. Po mojí pravici sedí Marek. V obleku docela ujde. Vlasy má umyté a rozpuštěné. Sluneční brýle pro dnešek odložil. Vedle nás přes úzkou uličku sedí jako sfinga matka ženicha a budoucí tchyně mojí dcery, Erika Pelikánová. Je oblečena podle poslední módy. I když již dávno překročila čtyřicítku, vypadá velice dobře. Vlasy má nakrátko ostříhané a jako vždy pečlivě melírované.


" Neptej se a běž, " řekl mladík. " Jak to se mnou mluvíte? " " Jako s děvkou, " řekl mladík. 10 Šli po špatně osvětleném schodišti : na odpočívadle pod prvním poschodím stála u záchodu skupina přiopilých mužů. Mladík chytil dívku zezadu kolem těla tak, že ji držel dlaní za prs. Muži kolem záchodku to viděli a začali pokřikovat. Dívka se chtěla vytrhnout, ale mladík ji okřikl : " Drž! " Muži to kvitovali s obhroublou solidárností a adresovali dívce několik sprostých poselství. Mladík s dívkou došel do prvního poschodí a otevřel dveře do pokoje. Rozsvítil. Byl to úzký pokoj s dvěma postelemi, stolkem, židlí a umývadlem.


Mluvil, já psala, ani jsem nesledovala hodiny. Zkoušel mě z různých výrazů i slovíček, až se mi zdálo, že to vlastně není tak složité. Potom se otočil zvesela na židli tak, že se dotýkal svými koleny mých. " Tak, to bychom měli. " Přisvědčila jsem a dívala se do jeho tváře s vystouplými lícními kostmi. Nečekaně mě vzal za ruce. " Ještě něco? " Srdce cítím až v krku. Říkám si, na tom přece nic není, že mě drží za ruce. Je to jen přátelské gesto. Přesto se mi krev hrne do obličeje a zrychluje dech.


Má strach, že jí Leoš nemá rád, holčička že je nemocná, protože stále pláče, a ty že jí chceš odloudit manžela. A to, jak se mi zdá, není daleko od pravdy. Víš, že na tebe to dítě žárlí? " Prohlížela jsem si zacákaným okénkem automobilu kolemjdoucí. Nikdo si nás nevšímal. Nevěděla jsem, co na to říct. Vydechovala jsem kouř z plic a snažila se vyhýbat Filipově pohledu. V autě bylo vedro. Slunce se opíralo o kapotu a já se smažila ve vlastním potu. Zatoužila jsem vykoupat se v chladné vodě. Filip vyhodil nedopalek škvírou v okně a prohlédl si můj profil.


Byla to láska, jakých je málo - on jí psal ze zákopů, ona jemu z téhle kuchyňky, kde spolu sedíme. Psali si, jak mohli nejčastěji - dotýkali se slovy. " Opatrně jsem položil hrst rozervaných dopisů na desku stolu, připadalo mi poněkud opovážlivé je dál držet v dlaních. Kolikrát asi tyhle potrhané listy líbal za válečných nocí dávný voják? " Vrátil se váš tatínek z války? " Přikývla. " Ano. A žil s matkou ještě třicet let. " Složila papírová torza zpět do étuje. Srovnala na ní růžovou krajku. " Žili spolu ještě dlouho, a to a jen a jen díky těmhle dopisům. "


ale konec věty už platil jenom cizímu řidiči : " Vás neznám, tak mi to nevadí. " " Na vlastním muži ženě vždycky vadí mnohem víc věcí než na cizím, " ( to byl zas jemný pedagogický vzkaz mladíka dívce ) " takže vzhledem k tomu, že jsme si cizí, mohli bychom si dobře rozumět. " Dívka úmyslně nechtěla rozumět pedagogické narážce, a proto se teď obrátila výhradně jenom k neznámému řidiči : " Co z toho, když se za chvíli rozejdem? " " Proč? " zeptal se mladík. " V Bystrici přece vystoupím. " " A co když vystoupím s vámi? "


Vždy si o nich myslím něco jiného a mám na každou věc zcela rozdílný pohled než ostatní. Jako nedávno, když Leoš přivezl Janičce novou hračku. Jednalo se o žlutou, plyšovou kachničku. " Představ si, " prozradil mi lakonicky, " tuhle kachničku jsem našel na zemi u benzinové pumpy. Ležela pod autem, které načerpalo benzin a odjelo. Pěkná, ne? " Prohlížela jsem hračku ze všech stran. Byla ještě zabalená v igelitovém sáčku a na konci měla připevněnou papírovou cenovku. " Asi ji ten člověk koupil pro svoje dítě a vypadla mu z tašky, " konstatoval Leoš věcně.


Vlídné ruce dosáhnou nejdál, podaná ruka vám může přinést, co chcete, do zaťaté pěsti nenaberete ani doušek vody, nic, nic. Není třeba uvádět další příklady, přijde na ně každý, kdo se trochu zamyslí. Stojí to za to, vždyť kolikrát stačilo použít o trochu jiné slovo a náš život vypadal úplně jinak. Řeknu jen tohle : Jiná slova znamenají jiný život. Svoje blízké vychováváme láskou " Víte, děti... I my odborníci, a možná víc než jiní, " začal vyprávět pediatr K. Z., " žasneme znovu a znovu nad jejich úžasnou přímočarostí, se kterou docházejí tam, kam my nedojdeme. Děti neznají okliky.


Janičku svěřil na dopoledne do opatrování svojí matky, která si kočárek s miminkem vzala nerada do svojí soukromé ženské ordinace se štiplavou poznámkou, že kojit neumí, ať se nikde nezdržuji. Filip sedí po mojí pravé straně. Je též oblečen ve velmi drahém tmavém obleku a má stejně jako Leoš bílou košili i černou kravatu. Jako by se domluvili. Ani on slzu z oka nesetřel. Jen kroutí nechápavě hlavou, jako by se tomu také zdráhal uvěřit. Řečník představil zesnulou - moji dceru - a bez ceremonií přednesl dojemnou báseň.


Můj život by teď vypadal úplně jinak. Start " Nikdy není pozdě - Tohle úsloví zná kdekdo, " řekl V. K., " a užívá ho kdekdo, jenomže kdo ho doopravdy bere vážně? Se slovy bývá potíž : užíváme je, a přitom si neuvědomujeme, že vedle svého běžného významu mají i myšlenkový obsah, který - pokud bychom ho správně pochopili, by mohl změnit náš osud. Existuje tolik vět, které jsou ukazateli, směrovkami na našich cestách - ale my, otupělí a lhostejní, vnímáme jen povrchně a často nepřesně.


V létě 1942 postupovali ještě Němci dále do nitra Ruska a zabírali nová území na severu Afriky, Japonci se vylodili na Quadalcanalu, a já byl dítětem nepřátel třetí říše. Pro strýce Boleslava bylo tedy značně riskantní, když mě vzal k sobě. Navíc mu přibyl další hladový krk a další tělo, které bylo třeba šatit a udržovat v teple. A přece mě u strýce Boleslava přijali jako vlastního. V jejich malém bytě nad konzumem, který jim patřil, jsem se cítil jako doma. Spával jsem na pohovce v kuchyni, a kdykoli to bylo možné, okouněl jsem dole v krámku.


Dlouhou dobu se mi nedařilo usnout, a tak jsem si došla do chladničky pro zelenou láhev svého oblíbeného nápoje. Nalila jsem si vínko do broušené sklenky na tenké nožce a labužnicky popíjela. Po třetí sklence se svět rozvlnil a mně se konečně začaly klížit oči. Nevím, jak dlouho jsem spala, ani co mě vzbudilo. Když jsem otevřela oči, panovalo v místnosti šero. Venku už nepršelo a měsíc v úplňku ozařoval postavu sedící v nohou mé postele. Leknutím jsem se prudce posadila a slabě vykřikla. Pokrývka se svezla z mého těla a odkryla moje pevná ňadra.


Co na tom, že skutečná cena byla mnohem vyšší, hlavně že zbylo na pití, o ostatní se Láďův otec nestaral. Bylo mu jedno, co může nastat, hlavní věc, že měl na pivo. Při první kontrole se na všechno pochopitelně přišlo. Stačil prodat tři rádia a jeden holicí strojek, což mu vyneslo šest měsíců. Už potřetí. A k tomu protialkoholní léčení hned po skončení trestu. Ve výkonu trestu mu aspoň strhávají výživné, takže každý měsíc přinese pošťačka několik stokorun. Podobat se otci by Láďa rozhodně nechtěl. A maminka? Pracuje jako pomocnice v kuchyni, v hotelu Květ, přímo na náměstí.


Zachumlal jsem se až po krk pod peřinu a čekal. Někdy později odpoledne se na schodech ozvaly kroky, jichž jsem se obával. Těžké, dunivé, slévající se do zlověstného dusotu. Dva muži vtrhli bez zaklepání do mého pokojíku. Usmáli se na mě. Na první pohled zaregistrovali skříň odsunutou od zdi, prosmýkli se kolem ní a zmizeli v přístěnku. Slyšel jsem je, jak se tam v něčem přebírají. Teď věděli vše. Jenže když se zas vynořili, nic s sebou nenesli, jen na mě opět vycenili ten svůj úsměv a zmizeli ze dveří. Že by si nevšimli těch brambor? To není možné.


Kratochvílův nápad mi připadal podivný a nerozuměl jsem mu, ale měl jsem strach a příliš jsem nad tím nekoumal. Ten večer jsme byli uvedeni do soukromého salonku vyzdobeného středověkými tapiseriemi. Na několika stolečcích s hvězdicovými mahagonovými nožkami tikaly rokokové sloupkové hodiny z mramoru. Nad námi se blyštěl úchvatný lustr. Židle byly měkce polstrované, sklenice broušené, ubrusy z damašku, příbory ze stříbra a všemu tomu vévodil vznešený pan vrchní. Mí soudcové pocházeli povětšinou z dělnických rodin a v životě takovou nádheru neviděli. I já viděl něco podobného poprvé.


Mnoho lidí z mého mládí je už po smrti nebo žije v cizině, ale čáslavský dům nám v rodině zůstal. Ten odřený kufr s rodinnými pamětihodnostmi, který k domu patří, má teď v péči rodina mého bratra Blahoslava. Skrývá se v něm i v kůži vázaná Bible. Její gotické písmo je už těžko čitelné, a když člověk dolistuje až k nalinkovaným stránkám vzadu, objeví tam rodokmen, který si tam mí předkové po léta přimalovávali. Sahá až k počátku devatenáctého století. Papír zežloutl a inkoust prvních vpisků vybledl do šedava.


Obchodník choval ve zlaté kleci překrásného papouška, se kterým si dokonce mohl povídat. Jednou musel za obchodem do vzdálené země, odkud papoušek pocházel, a tak se ho ptal, jestli mu má něco přivézt. " Jediný dar, který bych od tebe chtěl, je svoboda, " řekl papoušek. " Tu mi ale asi dát nechceš, můžeš tedy aspoň vzkázat mým bratrům a sestrám v pralese, že žiju, i když v zajetí. " Poté, co obchodník vyjednal své obchody, vydal se do džungle a na jednom místě, kde v zelenozlatém světle kroužili pestří ptáci, začal vyprávět o svém papouškovi, který u něj doma žije ve zlaté kleci.


Učitelé prostě nechtěli staré pomůcky vyhodit, a když přišly nové, staré uskladnili, pak na ně zapomněli, obrazy z půdy po několik pokolení nikdo neodnesl. A tyhle staré obrazy bývají někdy pohádkově nádherné. Žáci se na ně měli dívat a učit se z nich, tak byly namalovány dokonale až hypnoticky, aby děti upoutaly. Jsou to celé sbírky měst, krajin, zvířat, historických postav, jsou dost drahé a sběrateli ceněné, zachovalo se jich málo a jejich cena stále roste. Dal jsem tomu školníkovi deset tisíc a on odešel. Víckrát jsem ho neviděl.


SVÍDA KRVAVÁ Kůra : zelenohnědá, na podzim červená Plod : peckovice ( v září a říjnu ) Svída je většinou vysoký keř, dorůstající dvou až pěti metrů. Za přídomek " krvavá " vděčí svým větvím, které se na podzim a v zimě zbarvují do červena. Její černé plody jsou nepoživatelné. OSTRUŽINÍK Kůra : hnědá až zelená Plod : souplodí ( v srpnu a září ) Ostružiník roste takřka všude na krajích lesa. Na jeho větvičkách a šlahounech jsou trny. Bílé kvítky ostružin se objevují hned na počátku léta. Tmavé plody obsahují hodně vitaminu C. TIS Kůra : červenohnědá Plod : bobule ( v září ) Tis je vždyzelený strom nebo keř. Roste velmi pomalu.


Tak mohu s vámi počítat? " Jeho oči se na mě prosebně zadívaly a náhle byly příliš blízko mých. Odolala jsem nutkání políbit ho mateřsky na tvář. Žádné city k sobě nechováme. Ani příbuzenské, natož nějaké jiné. " Můžete. " Minula jsem ho a zachrastila klíči, které jsem vzala na stolečku. Stál za mými zády. " Proč jste mi začala vykat? " Pomalu jsem se otočila, pohrávajíc si svazkem na zrezlém kroužku. " Jste doktor. " " Ale jsem také váš zeť. " " Ano. " " Můžete mi tykat. " Nevím, co mě to napadlo. Byl to jen takový okamžitý impulz. " Jedině když mi budete tykat také. " Rozehřál se jako sluníčko. " Rád. "


A... potom jsem si vzal papír a tužku. Začal jsem si dělat seznam věcí, které ještě musím stihnout. Až mě udivilo, jak chladnokrevně jsem si počínal. Zapisoval jsem si jednak věci příjemné a jednak věci nutné, od toho, že se musím NAPOSLEDY zajet podívat do Českého ráje - ještě jednou - až po zaplacení činže. Nechtěl jsem tady nechat ani dluh, který bych měl, že bych něco krásného nestihl - ani dluh finanční. Seznam rostl - těch věcí, které jsem ještě nestačil nebo nesplnil! Když má člověk před sebou celý život, všechno je v dálce, všechno ještě přijde...


Krásná jako růžové poupě vešla do pokoje a podala soudci dva holoubky. Chtěl si je vzít, ale dívka holoubky pustila, ptáci zatřepetali křídly a uletěli otevřeným oknem do širého světa. Byl to dar, a nebyl to dar. " Tak, panenko, jestli chceš, můžeme mít svatbu, " řekl soudce. " Ale mám jednu podmínku. Ty jsi moudrá, ale i já mám svůj rozum. Určitě uznáš, že by nedělalo dobrotu, kdyby ses mi pletla do řemesla. Proto ti ještě před svatbou říkám, že jestli mi budeš někdy mluvit do mých věcí, vrátíš se k otci. " Dívka souhlasila, a tak šli rovnou k oltáři.


" Pojď sem, podívám se sama! " Máša vstává, noha podklouzne, shýbá se, aby se obula, a pak jde ke stolku. Učitelka čeká. V kapse nic. V druhé - taky nic. A na dlouhé výslechy už naštěstí není čas, zvoní. Je přestávka. Máša hladí ožvýkaný lísteček, kde se už písmo skoro rozpilo. Zamyšleně trhá lísteček na malinké kousíčky a hází je pootevřeným oknem, kterým se o přestávce větrá. Útržky se rozletují jako vločky sněhu. Pak vezme svou svačinu a jde k Láďovi. " Na, chceš kousnout? " Láďa se zahryzne a ani nepoděkuje. Robinzon a robinzonka... Probudil ho pocit chladu. Otevřel oči a rozhlédl se.


Na podzim roku 1938 získal Hitler po mnichovském diktátu Sudety a všem bylo jasné, že je pouze otázkou času, kdy zhltne i zbytek osekaného Československa. Naši staří rodinní přátelé Koukolovi odjeli do Švédska a do Anglie, kde měli nějaký majetek. Brzy nám vzkázali, abychom se vypravili za nimi, že nám v začátcích pomůžou. Nabídli naší rodině nový pohodlný život v cizině. Matka by bývala odjela ihned, ale otec byl zásadně proti. Neopustí přece svou zemi, když je jí nejhůř. V Čáslavi se narodil, v Čáslavi žije a v Čáslavi i umře.


Sál byl výjimečně prázdný, jen tahle dáma v něm seděla a upíjela maličkými doušky svou vídeň. " Vypravěčka se odmlčela, v duchu ohledávala dávnou vzpomínku. " Víte, já jsem nikdy neměla babičku. A v tu chvíli jsem cítila k té staré dámě něco rodinného - jako bych byla její vnučka, a moc mi vadilo, že je na světě někdo tak hrozně smutný jako ona. Chtěla jsem jí říct něco hezkého, jenže jsem vůbec nevěděla co, a tak jsem se na ni aspoň usmívala. Pak jsem viděla, jak jí po napudrovaných tvářích stékají slzy a kazí pracné líčení. Seděla dlouho, i když už dopila.


Jak říkala : až umřu, stejně to nikdo nebude číst a stejně se to všechno vyhodí. A tak jsem ji jednoho dne navštívil. Pil jsem kávu z tenkostěnného starožitného hrnečku a probíral se krabicemi s písemnostmi. Vždycky, když se pustím do takového listování, jako by kolem mě stáli lidé dávno zmizelí, dávno pohřbení lidé. Jako by se vraceli, přivábeni dotykem, který zavadil o jejich neviditelné existence. Bral jsem do ruky fotoportréty na tvrdých kartonech, jaké se pořizovaly v ateliérech předminulého století. Díval jsem se do očí lidem, na něž zapomněli už i jejich potomci.


" Moje dcera? " ptám se zcela nechápavě, protože se mi tahle zpráva zdá neuvěřitelná. " Ano. " " To není možné. V sobotu ráno jsem s ní mluvila. " " Doopravdy? " " No jistě. Nejsem blázen. Nemám vidiny. Co se jí stalo? " " Nevím přesně. Prý nešťastná náhoda. Upadla tak nešikovně na stůl v kuchyni, že narazila spánkem na jeho roh. Zemřela dnes dopoledne na krvácení do mozku. " " To není možné! " " Nic jiného nevím. Převezli ji ještě ten den vrtulníkem do Prahy. Ještě žila. Snažil jsem se tě sehnat. Moc mě to mrzí. " Valentýnina torna mě v bytě fascinovala. Stála jsem v horní kuchyni a pečlivě se rozhlížela.


Na nohou punčochy s krajkovými podvazky a místo obvyklých kalhotek tanga. Musím jít přece s dobou. Okolo krku se mi vyjímá masivní zlatý řetízek, na němž je zavěšená již dříve zmiňovaná Madona s Jezulátkem v náručí. Dědictví po mojí babičce, které nikdy neodkládám. V uších se mi pohupují zlaté náušnice zdobené krvavými rubíny, tvořící soupravu s náramkem na mojí levé ruce. Dárek od mého prvního manžela k výročí svatby. Četné prsteny ze žlutého kovu jsem doma pečlivě uložila do vyřezávané hrací krabičky, aby vynikl můj snubní prsten. Ponechala jsem si pouze úzký kroužek s jiskřivým briliantem.


Naučil jsem se číst lidem myšlenky a uhadovat jejich nálady dřív, než si oni sami dokázali srovnat v hlavě, co vlastně chtějí. Všiml jsem si, že lidi často nevěří příliš tomu, co dělají, a že je často větší či menší propast mezi tím, co si o sobě myslí a jací ve skutečnosti jsou. Tehdy jsem to nevěděl, ale teď je mi jasné, že moje putování s kufrem mi dalo dokonalou průpravu pro mou budoucí profesi. ŽIVOTNÍ VZOR Protože po mém bratru Pavlovi šlo gestapo, nikdy nechtěl moc dlouho zůstávat na stejném místě.


Zastavili na vyježděném sněhu před barokním horským kostelem. Z komína nového hotelu nesl vítr až k nim vůni páleného dřeva a čerstvého uzení. Horská obec se pomalu probouzela. Profesorova dlouhá postava se narovnala, zapnul si kabát až ke krku, navlékl rukavice a rázně zamířil rovnou ke dveřím hotelu. Absolvent ve vojenském samozřejmě kráčel za ním, jako by plnil rozkaz vysokého důstojníka, bez odmluvy. " Horký čaj s citrónem, " objednal profesor hned ode dveří restaurace. Odložil rukavice i kabát na volný věšák - byli ostatně prvními časnými hosty, právě otvírali. Černovlasá servírka chystala stolky ke snídani pro stálé hosty, chrastila příbory a talířky.


Vzpomínala jsem na své příbuzné v Čechách a byla jsem tak osamocená - k tomu jsem cítila velkou úzkost o dítě, které jsem čekala. Narodilo se ale krásné, zdravé děcko. Krátce po porodu jsem seděla se svou spolurodičkou na chodbě, před nemocničním pokojem, pily jsme čaj a já se snažila porozumět její angličtině. A vtom se to stalo : porodnice dostala zásah německou pumou. Všude rachot, úpění, kouř, tak si člověk představuje konec světa. Do toho křik, jednak rodiček a mladých žen, jednak dětí, bylo to úděsné a já se rozeběhla do pokoje, kde ležel můj syn.