" Myslíš, že někomu náhodou vypadne plyšák pod auto? " ptám se pochybovačně, a zatímco on odchází do sprchy, otevřu sáček a hračku pečlivě prohlédnu. Zdá se mi podezřelá. Nevyhodil ji někdo úmyslně? Jak kachnu prohlížím, nahmatám na jejím bříšku všitou nějakou pevnou krabičku. Ha, napadlo mě hned. V té krabičce jsou jistě drogy! Pašerák ji měl nechat nenápadně pod autem a překupník převzít. Jenže něco nevyšlo, Leoš se tam přimotal, kačenu sebral dřív a nyní ji už nebezpečný gang hledá. Všechny nás povraždí! Kvapně jsem vyndala ze zásuvky nůžky, abych se přesvědčila. Rozpárala jsem hračce břicho a vyňala bezvýznamnou krabičku.


Chlapec vybaloval pécéčko a já jsem se tvářila, že pracuji. Po očku jsem sledovala, co se děje u protějšího stolu, a těšila se, až ti dva odejdou. Nainstalovali přístroj během půlhodiny. Okoukla jsem obrazovku počítače, mrkla na hodinky a chtěla vyrazit na kontrolu do kuchyně, neboť se mi zdálo, že se do místnosti šíří podezřelý zápach z připáleniny. Učísla jsem si před zrcadlem vlasy do culíku, aby mi nepadaly do jídla, a přibarvila rty líčidlem, když se ozvalo opětovné zaklepání. " Dále, " vybídla jsem příchozího netrpělivě, neboť jsem návštěvu kuchyně nechtěla již dlouho odkládat. Ve dveřích se objevil Leoš.


Dopisem, který je při našem narození poslán někomu na tento svět, dopisem, který byl poslán z lásky a s láskou. Odmítáme dopisy. Odesíláme je do tmy, nerozpečetěné... Posíláme je zpátky, jako by adresát byl neznámý, jako bychom si ani neuvědomovali, že tím adresátem dopisu z ráje jsme my. Ale ODTAMTUD se nepíší zbytečné dopisy. Každý dopis má svůj přesný smysl. Ta dívka, která s námi seděla u stolu, měla tak hluboké oči. Jediné, co na člověku může být krásné, je to neviditelné... Milujeme viditelné a nazýváme to krásou. Milujeme obálky. A nepřijímáme dopisy, posílané nám. Dopisy odtamtud.


Jedinou věcí, kterou jsem na Poděbradech nenáviděl, byly nudné neděle, a proto jsem si záhy vymyslel důvod, jak se o víkendech ze zámku ztratit. Každou sobotu po dopoledním vyučování jsem nasedl na vlak a vydal se do domku, který měl můj bratr Blahoslav se svou ženou Boženkou pronajatý poblíž hotelu Rut. Musel jsem dvakrát přesedat, a když všecko dobře klaplo, trvala mi cesta pět hodin. Stávalo se ale, že mi třeba ujel přípoj, a pak jsem se k bratrovi a švagrové dostal až o půlnoci.


Na tuhle svou posedlost jsem dočista zapomněl, až jsem si ji připomněl v roce 1983, když se F. Murray Abraham přeměňoval na starce v Amadeovi. Tři hodiny trvalo, než jeho postava Salieriho zestárla o šedesát let, a ta úžasná metamorfóza ve mně rázem vyvolala stejný záchvat nadšení, jaký jsem tehdy cítil v šatně poděbradského zámku. V Poděbradech byly ještě další dva amatérské divadelní soubory a oba vystupovaly na scéně Divadla na kovárně. První soubor byl politicky nalevo, zatímco druhý, kde účinkoval místní pan lékárník, řezník a doktor, představoval pravý střed.


Včera jsem byl u bratrance na návštěvě, každý Boží hod jej navštěvuji se svou rodinou. Seděli jsme u stolu a vyprávěli, bratranec je zdráv. Veselý. Smáli jsme se v tom zvláštním příjemném oparu, který obklopuje lidi, kteří se mají rádi, v tom oblaku důvěry, radosti, a lásky. Díval jsem se na jeho dítě. Na to nejstarší dítě. A najednou jsem měl v očích slzy radosti z té úžasné síly, která řídí naše osudy a která nás nepřestává milovat. Každý z nás je dopisem.


Dvakrát si kousla do koláčku a pak ho bez zájmu položila na desku konferenčního stolečku. Pořád setřásala drobečky z chlupaté deky, do níž jsem ji zabalila, aby se netřásla zimou. " Musíme si promluvit. " Slyším se, jak komentuji atmosféru hustou tak, že by se dala krájet. " Ano, " povzdechla odevzdaně. " Musím ti něco říct. " " Ne, " přerušila jsem ji. " První já. Musíš se s tím klukem rozejít, rozumíš! Je to dospělý člověk, který jen využívá tvého mládí! Doktoři to se sestrami málokdy myslí vážně. Většinou si jen chtějí užít někde v kamrlíku při noční. Věř mi. Dělám sestru v nemocnici řadu let! "


Těch několik minut mě nevytrhne. " Ano? " " Simono! " Filipův hlas zněl rozčileně. " Kde jsi? Hledám tě celý víkend! " " Něco se stalo? " odpovídám dutě a netečně. " Stalo. " " Poslouchám, " pobídla jsem ho odhodlaně. Je mi jedno, co se stalo. Nic mě nevzruší, nepřekvapí a neodradí od plánované sebevraždy. " Valentýna je mrtvá. " Nejdřív jsem jeho slova vůbec nepochopila a ani na ně nijak nereagovala. " Slyšíš mě? Simonko? " " Já jsem ti asi nerozuměla. Co jsi to říkal? " ptám se pro jistotu, protože mi teprve nyní došel význam jeho slov. " Valentýna, " udělal malou pomlku, " je mrtvá. "


Čtyři cestovatelé čtyř různých národností se náhodou potkali na tržišti. Domluvili se, že dají dohromady tu trochu peněz, kterou mohou utratit, a koupí si něco, co by si jinak každý zvlášť nemohl dovolit. " Já chci uva! " křičel Ital. " Lepší bude, když koupíme druiventros, " radil Holanďan. " Ne, kupme si raisins! " dožadoval se Francouz. " Rozumné se mi zdá koupit jedině grapes! " řekl Angličan. A protože ani jeden z nich nerozuměl významu těch cizích slov, začali se hádat. Jeden z přihlížejících zaslechl jejich dohadování a nabídl se jim dělat prostředníka. " Splním všechna vaše přání s tím málem, co máte.


Po obědě mě a Janičku odvezl Leoš zpátky na chalupu a já se snažila přijít na jiné myšlenky. " Můžu se na něco zeptat? " Seděla jsem usazená na zadním sedadle Leošova červeného citroenu, hned poblíž korbičku od kočárku. Leoš si zapnul bezpečnostní pás, nastartoval a natočil zrcátko tak, aby mě v něm viděl. " Zkus to. " Mohla jsem s ním o svém podezření polemizovat jinde, ale v autě se mi to zdálo pohodlnější. Nemusela jsem se mu totiž dívat do očí. Vytáhla jsem z kabelky skleničku pochybných léků, natáhla se a položila je na sedačku vedle řidiče.


Prohrábl si rukou vlasy a vstal od puštěného počítače. " Ahoj. " " Co tady děláš? " zeptala jsem se překvapeně. " Přišel jsem za Erikou, ale zrovna odcházela s Janičkou na procházku. Sedni si na chvilku. " Neochotně jsem se posadila. " Kdy přijdou? " " Před půlhodinou říkala Erika, že asi za hodinu. Takže v tuto chvíli se jedná o pouhých třicet minut. Dáš si něco? " I když jsem odmítla, Filip vstal a otevřel dosti slušně zásobený bar. " Brandy, koňak, whisky? " " Něco mi nalej. Je mi to jedno. " Vzal hranatou láhev a nalil trochu do dvou sklenic s těžkým silným dnem. Jednu mi podal. " Přinesu led. "


byli sami v kupé ( holčička už zase vesele švitořila ) a Eduard si vzpomněl, jak se před časem těšil, že najde v nepovinné Alici životní vážnost, když mu ji jeho povinnosti nikdy neposkytnou, a s lítostí si uvědomoval ( vlak idylicky tloukl o spáry kolejnic ), že milostný příběh, jejž s Alicí prožil, je nicotný, upletený z nahodilostí a omylů, bez jakékoli vážnosti a smyslu ; slyšel Alicina slova, viděl její gesta ( tiskla mu ruku ) a napadlo ho, že jsou to znaky zbavené významu, mince bez krytí, závaží z papíru, že na ně nemůže dát o nic víc než Bůh na modlitbu nahé ředitelky ;


Kdyby mohl Havlena na chvíli zavřít oči, viděl by před sebou malou vinárničku na Montmartru, ukrytou a schovanou před slídivými zraky turistů, v těsné blízkosti dlouhých schodů, které maloval Utrillo pod bazilikou Sacré Coeur, na úpatí jedné z posledních opravdových pařížských vinic. Poslední cesta do Paříže, na světový chirurgický kongres, kde přednášel! Před deseti lety tam také kouřil gauloisku. Ve vinárničce s nimi tenkrát seděl skoro až do rána stařičký, devadesátiletý, ale neuvěřitelně bystrý a čiperný nestor, profesor Debré, dnes již mrtvý. Pili beaujolais, džbánek za džbánkem, ani nevnímali čas. Když odcházeli, svítalo.


Hrál hazardní hry, kupoval si losy, spekuloval s akciemi, četl horoskopy, radil se s astrology a jednoho dne vstoupil do pracovny Madam Soleil. " Prosím kompletní věštbu, " řekl. Slavná věštkyně přikývla. Ptala se hvězd, četla mu z ruky, dívala se do křišťálové koule a vykládala karty. Pak znovu přikývla. Zvědavý a rozrušený mladý muž netrpělivě poposedával na židli a jeho obličej se rozzářil, když mu Madame Soleil řekla : " Vypadá to s vámi dobře. Neboť ve vaší zahradě je zakopán velký poklad. Abyste ho našel, musíte učinit následující :


Láďa si úpěnlivě přeje, aby ho tentokrát přehlédla. Jen aby na něj někdo zbytečně neupozornil! Učitelka má hlavu ponořenou do třídní knihy. Láďa zavírá tiše a ještě se krčí, jako by se chtěl ztratit, stát se malinkým a nenápadným. Marně. Učitelka ani nezvedne hlavu. " V kolik hodin se chodí do školy? " Láďa se rozhlíží. Ovšem, otázka patřila jemu, černé ovci třídy, komu jinému. Jenže co na ni odpovědět? Vysvětlovat, že musí ráno nanosit uhlí, aby kamna nevyhasla, a dovést Veroniku do školky?? " Neumíš mluvit? " Jenom polkne. Všechno je prázdné, i stěny se hroutí a probíhají. " Nebudu se s tebou zlobit.


Usmála jsem se radostně a natáhla ruce. Vložil mi do nich čtyřměsíční raneček, který můj úsměv opětoval. " Dojdu nahoru pro věci, " zašeptal pohnutě. " Chceš pomoct balit? " " Ne. Ani ses nezeptala, v kolik hodin ten pohřeb je. Objednal jsem za tebe věnec. " " Děkuji. V kolik ten pohřeb je? " otázala jsem se automaticky lechtajíc Janičku na ručičce. Vypadala jako malý andělíček. Byla oblečena v růžových krepových šatičkách s červenými růžičkami a na stejných kalhotkách s krajkou a na medových vláskách měla čepeček na gumičku. " V deset. Mám pro vás večer přijet? " " Ne. Stačí ráno. Budeme tě čekat na sedmou. "


Kamarádka Ilona poznala, že se se mnou něco děje a nabídla mi, že mě seznámí s jednou moc fajn holkou. Kdybych byla věřící, asi bych šla za knězem a vyzpovídala se mu, kdybych byla společenská, měla bych kolem sebe dost ochotných uší, které by mě vyslechly, a mně by se už tím, že bych svá trápení vyslovila, pořádně ulevilo. " Co je to za holku, ke který jdeme? " zeptala jsem se Ilony cestou. " Uvidíš. " " Já se ale nechci někomu cizímu svěřovat. " " Nemusíš. " " A myslíš, že mi to pomůže? " " Rozhodně. "


Bratranec ženu miloval, a když mu řekla, že si musí vybrat buď ji a dítě, nebo rozchod, příliš neváhal. A tak si dítě v peřince odvezli. Zvykli si na ně. I když každému, kdo je uviděl poprvé, připadalo nemožné, že si NA NĚCO TAKOVÉHO může někdo zvyknout. Holčička rostla. Byla velmi hodná, andělské dítě s neandělskou podobou. Byla chytrá a vtipná. Rodiče pak měli dvě další děti, krásné a zdravé a tyto děti měly kupodivu mrzáčka rády, vozily ho ven na kočárku a praly se s dětmi, které se mu posmívaly.


Sousedé kroutili hlavami a jejich děti se smály malé mamince a nechápaly, proč se namáhá. " Nech je. Ať se smějí, " opakovala vždycky babička. Umím si je docela dobře představit, drobounkou babičku a moji malou maminku, jak chodí k lípě, babička vleče velkou konev, maminka konývku. A pak jednoho dne babička ukázala mamince zelený lístek. Lísteček na dolní větvi lípy se vzpamatoval. Od toho dne se lípa začala probouzet. Zachránila se. Zachránily ji. " Paní A. C. ukázala do údolí, teď už bylo vidět na jeho konec, k řece, na louce tam stála košatá lípa.


" Podívejte, prší vám štěstí! " Opravdu. Venku se drobounce rozpršelo. Přišli jsme pěšky a neměli deštník. Předpověď počasí dnes totiž slibovala babí léto. Tiskla jsem manželovo rámě a příliš se mi do té nepohody nechtělo. Přítelkyně se však rozběhla vstříc stříkajícím kapičkám, nedbajíc, že její šaty smáčí voda. Alan chvilku nerozhodně stál a pak se vydal za ní. Přemýšlela jsem, co dělat. Za několik minut se měl podávat slavnostní oběd v nedaleké restauraci, kam jsme sezvali uzavřenou společnost. " Tak co je s vámi! " zavolala rozpustile přítelkyně. " Chcete přinést deštník, nebo co? " Pohodila jsem nerozhodně hlavou k manželovi.


Pak vešla do místnosti Alžběta. Uvážila zřejmě, že bude nejlépe, když zapomene na urážku a bude se chovat, jako by se nic nestalo : proto se chovala mimořádně nepřirozeně. Primář jí přisunul židli ke stolu a nalil sklenku : " Pijte, Alžbětko, ať zapomenete na všechna příkoří. " " Samo, " vrhla na něho Alžběta veliký úsměv a vypila sklenku. A primář se obrátil znovu na Flajšmana : " Kdyby byl člověk odpověden jen za to, čeho je si vědom, byli by hlupáci předem zproštěni jakékoli viny. Jenomže, milý Flajšmane, člověk je povinen vědět. Člověk odpovídá za svou neznalost. Neznalost je vina.


Stála tedy před mladíkem nahá a přestala v té chvíli hrát ; octla se v rozpacích a na její tváři se objevil úsměv, který náležel opravdu jen jí : plachý a zmatený. Jenomže mladík k ní nepřistoupil a nesmazal hru. Nepostřehl důvěrně známý úsměv ; viděl před sebou jen cizí krásné tělo své vlastní dívky, kterou nenáviděl. Nenávist opláchla jeho smyslnost ze všeho citového nánosu. Chtěla k němu přistoupit, ale řekl jí : " Zůstaň stát, kde jsi, chci tě dobře vidět. " Toužil teď jen po tom, jednat s ní jako s placenou děvkou.


Na pokoji byli sami. Jakmile jsem se objevila, zamrkala Valentýna poplašeně víčky. Leoš jí dlaň pevněji stiskl a vstal. " Dobrý den, " popřál mi, ale odpovědi se nedočkal. " Co tady děláte? " zeptala jsem se rozzlobeně. Pohodil dlouhými vlasy spletenými do copu. " Klidně mi můžete tykat, " vybídl mě sebejistě. Celý táta. Jako by Filipovi z oka vypadl. Trvale jsem ho ignorovala a posadila se na místo, kde před chvílí seděl on. " Valentýno? " promluvil na ni. " Mohl byste odejít a nechat mě i moji dceru na pokoji? " zavrčela jsem vztekle.


Ale co se má stát, to se stane. Chvíli žili jako dva holoubci, ale pak přece soudcova žena porušila svůj slib. Jednou se dostali před soud dva handlíři. Jeden hnal z jarmarku stádo koní, druhý stádo volů a oba nocovali vedle sebe. V noci se jedné kobyle narodilo hříbě a to hříbě se nějak zatoulalo mezi voly. Ten, co mu patřili voli, hříbě našel, ale nechtěl ho koňskému handlíři dát. Pan soudce mu dal za pravdu, možná i proto, že mu volský handlíř víc zaplatil.


" I kdybych se toho neměl dožít, moje děti budou sklízet sladké hrozny a mít z nich užitek, tak jako já mohu sklízet plody révy, kterou zasadili moji předkové. " " Chápu, " řekl král. " Dá - li Bůh a oba dva budeme ještě žít, až tvoje réva ponese chutné hrozny, pošli mi jich několik. Vzpomenu si a potěší mě to. " Čas plynul. Vinný keř byl opečováván a o mnoho let později začal rodit lahodné hrozny. Sedlák sebral nejhezčí z nich do košíku a donesl je panovníkovi. Regent si vzpomněl, ochutnal a bohatě sedláka odměnil. Zpráva se rychle rozšířila.


Tvrdě po mně řezali kameny, ale nebyla v tom stopa nějaké emoce, chovali se, jako by vykonávali úkol, který jim kdosi nařídil, jako by provozovali jakýsi experiment. Byl jsem z toho zmatený a nevěděl, co mám dělat. Jen jsem tam stál a uskakoval před jejich střelami. Nikdo z nich proti mně nevyrazil, aby mě zmlátil, ale s kamenováním nepřestávali. Nakonec jsem to koupil jedním velkým balvanem přímo do břicha a odpotácel se domů, kde jsem mamince ukázal obrovskou modřinu. Moje matka byla ženská, která se jen tak nedala. Příští ráno mě nechala doma a sama se vydala za učitelem.


Můj starý spolužák chviličku zaváhal, když mu v Uckru začaly lítat kulky kolem hlavy, a nakonec ho východní Němci chytli. Vrátili ho do Československa, kde byl odsouzen k smrti. Kamarád, se kterým jsem seděl v lavici, byl odveden k šibenici a pověšen. Jeho tělo spálili a popel vysypali na skládku. Jenže tohle všechno se stalo až v roce 1953. Dávno předtím, na konci čtyřicátých let v Poděbradech, jsem měl sám možnost se poučit, jak zajímavé časy nám revoluce přinesla, a zasloužil se o to jistý Eda. Otec Edy byl člen ústředního výboru strany a redaktor Literárních novin.


Tentokrát například nejenže stál opřen o platan a kouřil, ale zároveň sám sebe se zalíbením pozoroval, jak stojí ( krásný a chlapecký ) opřen o platan a nonšalantně kouří. Těšil se hodnou chvíli tímto pohledem, až konečně uslyšel lehké kroky, jak jdou z pavilónu směrem k němu. Úmyslně se neobracel. Zatáhl ještě jednou z cigarety, vyfoukl dým a díval se na oblohu. Když se kroky přiblížily docela až k němu, řekl něžným, vemlouvavým hlasem : " Věděl jsem, že přijdete... " Močení " To nebylo tak těžké uhodnout, " odpověděl mu primář, " dám totiž vždycky přednost močení v přírodě před civilizačními zařízeními, jež jsou nechutná.


za co to napomínání dostal, Láďa nevěděl. Neptal se a učitelka o tom nemluvila. Vložil vysvědčení do desek a ty schoval do tašky. Neměl se čím chlubit, ale nijak se netrápil, nemrzelo ho to. Už se smířil se vším. Tolikrát mu opakovali, že nic neumí a nic neví, že už to bral jako fakt a věřil tomu. Ten kluk, co nic neumí, je vždycky připravený na nějakou výtku, jistě oprávněnou. A co bude dál? Co když propadne i na konci roku? Nebo se stane zázrak a projde? Nebo uvízne...


Neušetřil ani jednu z našich liliputek. Ten masakr se nedal ničím obhájit a mamince byla celá věc rázem jasná. Hned druhý den se dostavil jakýsi sedlák s křivými zuby z nedaleké vesnice, kterého jsme tak trochu znali. Matka mi vyrvala Reka z náručí a dala mu ho. Pral jsem se a křičel a všechny nenáviděl, ale byli silnější, takže Rek byl nakonec vyhandlován za novou várku liliputek. Přiznám se, že ztráta Reka byla tím nejtraumatičtějším zážitkem mého dětství. Když mi ze života odešel táta, přetrvával dál jako jakási bytost za vzdáleným horizontem.


Lidé viseli očima na těch obrovských rtech na plátně a zpívali, nejprve potichu, nesměle, ale brzy se osmělili a za chvíli už hlaholili z plných plic. To, na co jsme se dívali, byl dokumentární záznam opery Bedřicha Smetany Prodaná nevěsta, ale byl to němý dokument. Zřejmě se předpokládalo, že hudbu si obecenstvo domyslí. Já tehdy o existenci jakékoli opery neměl ani ponětí. Slýchával jsem sice lidi zpívat v kostele, ale tohle bylo něco dočista jiného, zvláštního.


Syn se proto vzdal veškeré naděje, odešel pryč od otcova domu a už se nikdy nevrátil. Poté co dovyprávěl tento příběh, řekl mistr : " Mnozí jsou tak zaslepení a plni předsudků, že by neotevřeli dveře, ani kdyby sama pravda prosila o přijetí. Nepustili by ji dovnitř. " Kříže bolesti Stará legenda vypráví o člověku, který neustále lamentoval, že mu Bůh uložil takový těžký osud. " Moje trápení, moje starosti, moje strasti, moje smutky - to všechno mě tak tísní a tíží, že už to nemůžu dál snášet, " bědoval bez přestání.


Brzy bylo zřejmé, že tu vzniká nejlepší škola v republice a nová komunistická i stará kapitalistická elita se ruku v ruce snažily protlačit mezi sirotky i své ratolesti. Zkrátka natrefilo se mi velice slušné vzdělání. HRDINA Nejstupidnější hra, kterou kdy kdo na poděbradském zámku vymyslel, se jmenovala čepice. Šlo o to udržet čepici na zdi, jak nejdéle to šlo. Háček byl v tom, že se nesměly použít ruce. A tak se ta bekovka tiskla na zeď hlavou, rameny, zády, člověk se kroutil u zdi a čekal, až ostatní ta pitomá nudná hra omrzí a odpadnou.


K bazénu přispěchal zahradník a pán domu mu z okna udílel pokyny, upíjel šampaňské a rozvážně řídil záchranné práce. Panika se postupně uklidnila. Plameny pozvolna uhasínaly, a tak si strýc zaplaval znak ještě jednou kolem bazénu. A jak míjel protilehlý mramorový schod, uviděl tam svého synovce, jak křečovitě svírá svoji bederní roušku, aby o ni v žádném případě nepřišel. Kořeny " Pro přežití málo, na umření moc, " pomyslel si mechanik, když obhlížel svou malou dílnu. " Nemůžu to prostě dál dělat tak, jak to dělával můj otec.


Vzduchem plula samá velká slova a Flajšman si říkal, že láska má jedinou míru, a tou je smrt. Na konci pravé lásky je smrt, a jenom ta láska, na jejímž konci je smrt, je láskou. Vzduchem pluly vůně a Flajšman se ptal : bude ho vůbec někdo tak milovat, jako tato nepěkná žena? Ale co je krása či nekrása proti lásce? Co je škaredost tváře proti citu, v jehož velikosti se zrcadlí samo absolutno? ( Absolutno? Ano. Byl to chlapec teprve nedávno vyvržený do dospělého světa plného nejistot.


Jediný člověk, s kterým se Perda v Poděbradech utkal, byl jeho nejlepší kamarád Zach. Zach byl otrokem vedlejší ložnice a čas od času, vždycky pozdě navečer, byl ostrými hochy donucen si to s kamarádem Perdou rozdat. Byla to scéna jak z Jacka Londona : hulákající upocené obecenstvo, sázky, které se nikdy nevyplatily, slzy zlosti a krev. Začalo to jednoho zimního večera, když si někdo tajně vypůjčil z tělocvičny dva páry boxerských rukavic. Perda a Zach si je museli navlíknout. Pak je ostří hoši dostrkali doprostřed rozvášněného hloučku a nařídili jim boxovat. Perda se Zachem se snažili se navzájem šetřit.


Neušel mi jeho pozorný výraz, kterým si mě změřil. " Dobrý večer, " znejistěla jsem. Co když mi koupat Janičku nedovolí? " Jdu vykoupat malou... " Leoš se očima dotkl netečné manželky. " Ty si ji nevykoupeš? " " Dej mi pokoj, " zasyčela Valentýna a vyběhla z pokoje. Slyšela jsem, jak za ní cvakly zadní dveře do zahrady. " Tak můžu? Už jsem všechno připravila. " Pokývl tak divně hlavou. " Já vám pomůžu. " " To nemusíš... " " Já vím. Ale chci. Je to moje dítě. " Pobaveně jsem se uculila. " Já ti ho nevezmu, neboj se. Víš co? Můžeš mi ji odnést do koupelny a potom zpátky. Je těžká.


Vesele hřešil a smál se Bohu. Byl rouhač a skončil v pekle. Don Juan nesl na bedrech dramatickou tíži, o které Velký Sběratel nemá ani tušení, protože v jeho světě veškerá tíže ztratila váhu. Z balvanů se stalo peří. Ve světě Dobyvatelově jediný pohled vážil tolik, co v říši Sběratelově deset let nejpilnější tělesné lásky. Don Juan byl pán, kdežto Sběratel je otrok. Don Juan drze překračoval konvence a zákony. Velký Sběratel jen poslušně v potu tváře naplňuje konvenci a zákon, protože sběratelství se stalo dobrým mravem, bontónem a téměř povinností.


Vzala jsem sklenku a naráz ji do sebe obrátila. Jaképak čekání na led. Chlazenou si dám tu druhou. Alkohol mě vnitřně rozehřál a malinko otupil. Vracející se Filip postavil na desku naleštěného stolku nerezový kyblík s ledem. Očima sjel můj pohárek, ale neřekl nic. Okamžitě se dovtípil a beze slova mi nalil ještě jednu. Nandala jsem si rukou led a pohybem sklenky její obsah zamíchala. " Filipe? " Zvedla jsem svoji sklenku k rtům. " Co jsi to předepisoval Valentýně za léky? " Ruka držící sklenici se zastavila a k ústům nedošla. " Proč? " " Chci to vědět. Mám na to jako matka právo? " " Ne. "


Mlýnek jim namlel peněz, kolik potřebovali, stoleček byl plný jídla, že se všichni dosyta najedli, a když chtěl chalupníkovi někdo ublížit, obušek mu to rychle vyhnal z hlavy. Potom už všichni žili spokojeně, bída se od nich odstěhovala. Nezapomněli však, jaké to bylo, když neměli co do úst, a žádného chudáka nikdy od dveří nevyhnali. Chytrá horákyně Ve vsi pod horami žili kdysi na jednom dvoře dva hospodáři. Jeden byl chudý, druhý bohatý. Ten chudý měl jen jedno prasátko a často nevěděl, čím by ho nakrmil. Bohatý choval deset vepříků, kteří měli stále plné koryto.


Mám pro Jiříčka, to je můj vnuk, čokoládového medvěda jako každý rok. Vždycky měl rád bonbóny! A už z něho brzy bude taky doktor, ale ne medicíny - advokát nebo soudce, nebo dokonce prokurátor, " chrlí informace, ale profesor nemá chuť někoho poslouchat, potřebuje klid. " Sanitka ještě nepřijela. Asi toho mají na záchrance hodně, " vysvětluje sestra. Profesor jen mávne rukou a ztěžka dosedá do křesla. Ambulance konečně ztichla. Sedí tak chvíli beze slov, pak zazvoní telefon ; jeho cinkání se v tichu pronikavě rozléhá. " Volají vás ze sálu, " říká tiše sestra, netroufajíc si vyrušovat. Profesor vstává a narovnává se. " Dobře, už jdu. "


V den pětašedesátých narozenin se stáhl z každodenního provozu firmy a při důstojné oslavě symbolicky předal svému synovi klíč k vedení podniku. Když oslava skončila a s nadcházejícím víkendem se budova vyprázdnila, vyndal otec ze svého svazku jeden nenápadný klíček a řekl : " V našem podniku, který je teď především tvůj, jsi dospěl až k velké zodpovědnosti. A dnes jsem na tvá bedra přidal ještě další zátěž. A až tu vůbec nebudu, přidám ti i to poslední. Abys toto břímě a zodpovědnost unesl, chci ti dát i tento klíč a svěřit tajemství své energie a úspěchu. "


Domluvte si to s ním. " " Nelíbí se mi. " " Ale v zásadě proti tomu nic nemáte, mít za noc několik mužů. " " Proč ne, když jsou hezcí. " " Máte je raději po sobě, nebo zároveň? " " Tak i tak, " řekla dívka. Rozhovor zacházel do čím dál větších nehorázností ; dívku to mírně šokovalo, ale nemohla protestovat. I ve hře se skrývá pro člověka nesvoboda ; i hra je pro hráče past ; kdyby to nebyla hra a seděli tu skutečně dva cizí lidé, stopařka by se už dávno mohla urazit a odejít ; ale ze hry není úniku ;


Vyvolala jsem žáka, který byl něco jako třídní šašek a kterého jsem párkrát přistihla, jak se po mně pitvoří. Zkoušela jsem ho - a každý učitel umí žáka vyzkoušet na známku, na jakou chce. Dělala jsem si z něj legraci. Šašci mají asi nejméně ze všech rádi, když je někdo zesměšňuje, a já mu to jeho pitvoření oplatila, třída se smála a on celý rudý koktal u tabule. A vida, kapku se mi ulevilo. Po přestávce přišla do třídy paní školníková. Starší paní, taková dobrácká kmotra, připomíná pohádkové babičky : jen ji člověk potká před třídou, už má dobrou náladu. Tentokrát plakala.


Nikoho kromě ní nemám. Filip má hromady paní a slečen a já pro něj znamenám pouze starou a ukončenou epizodu. Honza zmizel z mého života a s Markem jsem to skončila sama, nic pro mě neznamenal. Na svoji poslední lásku nechci myslet. Možná to ani láska není. Možná se mi to všechno zdálo. Nač jitřit bolestné vzpomínky a trápit se palčivými otázkami, na něž jsem si již dávno věcně odpověděla. Vykloním se konečně z okna a cítím, jak mi proud chladného vzduchu masíruje tváře a prudký vítr cuchá medové vlasy. Někde vznikl průvan.


Zajímavé, že ti, kteří umějí vychutnávat i drobné životní radosti, žijí často o hodně déle než ti, co to nedokáží. " Podívej. " Vzal z poličky na stole knihu a podal mi ji. " Jsem už u třetí lekce, " řekl mi dědeček. Byla to učebnice angličtiny. Čekal bych, že se dědeček bude učit nanejvýš Otčenáš v různých řečech, kdyby snad náhodou nebešťané používali jen jeden jazyk... A on se zatím, filuta, podle výpisků na kraji učebnice, ještě stará o to, jak by si v Anglii nakupoval na nádraží v kase lístky.


Veliký striptýz! " a rozvázala si vzadu zástěru a odhodila ji tanečním gestem na psací stůl. Primář se znovu bázlivě ozval : " Alžbětko, bylo by to krásné, kdybyste nám předvedla striptýz, ale někde jinde. To víte, tady jsme na pracovišti. " Veliký striptýz " Pane primáři, já vím, co smím! " odpověděla Alžběta. Byla teď ve svých bledě modrých služebních šatech s bílým límečkem a nepřestávala se vrtět. Potom přiložila ruce k pasu a sunula je podél boků až nad hlavu ;


Čekal jsem tam nahoře, až vlak projede pode mnou a roztřese tu rezavou železnou konstrukci, na které jsem stál, jako by ta hlomozící, funící, skřípějící železná bestie projížděla skrze mě a zahalovala mě do oblaku čmoudu, který čpěl sírou a uhlím, lnul vlhce ke kůži a na tváři zanechával mastný povlak sazí. Stál jsem v tom oblaku, a když jsem se podíval pod sebe na ubíhající stříšky vagonů, náhle mi připadlo, že se nepohybují ony, že to já se na tom železném mostku řítím vpřed a vznáším se přímo nad nimi. Vždycky to chvíli trvalo, než kouř zmizel.


Tak moje holčička na mě žárlí! Kdo by to řekl? Stiskla jsem balíček v náručí a chtěla odejít. V tu chvíli se dveře otevřely a Valentýna se zastavila na prahu. Natáhla jsem ruku. " Přinesla jsem Janičce bryndáček. " Valentýna mi strčila do paže jako zběsilá. " My žádnej od tebe nechceme. Nech nás na pokoji! " " Ale Týno! " zbledla jsem. " Co jsem provedla? Já se jen snažím ti pomoct! " " To není pravda! " zavřeštěla jako smyslů zbavená. " Chceš nás rozeštvat. Ty jsi ta krásná, chytrá, dokonalá. Natřásáš se tady v minisukních, které už se pro tebe dávno nehodí. Rozparek máš až bůhví kam.


Matka se zase za otcův návrat usilovně modlila. Ale ani dopis, ani modlitby nic nezmohly, a tak nám nezbylo, než shánět jídlo, které jsme párkrát do roka směli otci v balíčku poslat, i když jsme sami neměli nazbyt. Můj život za války nemá nic společného s tím, co člověk vídává ve filmech nebo o čem čte v knížkách. Zažil jsem pár momentů lepkavé hrůzy, ale to byla jen intermezza v nezáživném rytmu všedního života. Protektorát Čechy a Morava si uchoval i svá tradiční atletická mistrovství a jeden borec byl z Čáslavi.


Věděla, že má krásné tělo, a chtěla vás donutit, abyste se o tom přesvědčil. Vzpomeňte si, jak ve dveřích říkala : Kdybyste věděli. Vy nic nevíte. Vy nic nevíte. Tak teď už to víte, Alžběta má ohavnou tvář, ale krásné tělo. Sám jste to přiznal. Vidíte, že neuvažovala tak docela hloupě. Možná, že si teď konečně dáte říct. " " Možná, " pokrčil Havel rameny. " Určitě, " řekl primář. Teorie Havlova " To, co říkáte, primáři, má svou přesvědčivost, ale je v tom chyba : přeceňujete mou roli v této hře. Tady nešlo o mne. Nebyl jsem to přece jenom já, kdo odmítal s Alžbětou spát.


Alžběta nepřestávala hýbat boky a kroužit přitom poprsím kolem sklopené hlavy sedícího Havla. " Kdepak jste se naučila tak krásný tanec? " zeptal se primář. Flajšman, nadýmaje se sarkasmem, vydal ze sebe okázalý smích : " Chachachá! Krásný tanec! Chachachá! " " Viděla jsem to ve Vídni na striptýzu, " odpověděla Alžběta primářovi. " Ale, ale, " pohoršil se primář něžně, " odkdypak chodí naše sestry na striptýz? " " Snad to není zakázáno, pane primáři, " zakroužila Alžběta poprsím kolem primáře. Žluč stoupala ustavičně vzhůru Flajšmanovým tělem a toužila se prodrat ven jeho ústy. A tak Flajšman pravil : " Vy byste potřebovala bróm, a ne striptýz. Abychom se báli, že nás znásilníte! "


Mezitím jedno děvčátko z první třídy vesnické školy začalo počítat pytle s moukou a zjistilo, že je jich dvanáct. Když pilná žačka našla svou matku mezi rozrušenými a naříkajícími lidmi, zatahala ji za zástěru a křikla : " Mami! Tam stojí dvanáct pytlů mouky! " " Nechoď na mě teď s moukou! " bránila se matka. " Nevíš, že jeden statečný muž přišel o život tím nejstrašnějším způsobem? Jak snadno se to mohlo stát i těm ostatním! A jak by to pak dopadlo s naší vesnicí? Nechci ani pomyslet! " " Ale mami! Poslouchej mě přece! " opakovala dcera. " Když tady stojí dvanáct pytlů, muselo taky přijít dvanáct mužů! "


" Jenže to nepůjde, jsi ještě malá, máš malý nohy. Nedošla bys tam. " " A došla, koukej! " Děvčátko mašíruje po chodníku jako vojáci na přehlídce. " Dobře, tak půjdeme. Ale ne abys pak kňourala, že už nemůžeš. Anebo abys žalovala! " Kdepak, vrtí Veronika přesvědčivě hlavou, kdepak. Vydrápou se spolu až ke zřícenině. Hradní zdi vypadají místy dost zachovale, hradní příkop, zarostlý trávou, valy i hradby. Veronika je celá udýchaná nedočkavostí. Drží se v závěsu, padá do sněhu a zase vstává, neřekne však ani slovíčko. Trosky hradu se tyčí nad údolím vysoko a divoce. Ale Veronika by už odmalička šla za bratrem kamkoliv.


" Nasaďte další transfúzi. Připravit plazmu! " " Srdce slábne, tlak klesá, " upozorňuje anestezioložka. Profesor se narovnává a loktem si upravuje roušku, která mu padá do čela a brání v rozhledu. " Zkuste hibernaci, snížit teplotu na pětatřicet stupňů. " Další dlouhé minuty. Ještě trepanace lebky, všechno svědčí i pro nitrolební krvácení. Pomalu, vrstvu po vrstvě, opatrně. Malý návrt, dlátko. Objevuje se krevní sraženina veliká jako jablko, hned pod temenní kostí. " Lžičku, rychle! " Vybírají kousek po kousku. Vtom vytryskne odkudsi nový gejzír krve. " Steh, zablokovat! " Dva páry rukou plné práce. " Ještě jeden steh, tady, " ukazuje Havlena. Tři a půl hodiny nesnesitelné mravenčí práce.


Teď se věci stávaly zřetelné, jasné, zaostřené. A bolely. A já věděl, že si musím pospíšit, protože těch lidí a těch věcí, těch úkolů, které byly BEZPODMÍNEČNĚ NUTNÉ, bylo tolik. Tolik věcí, ze kterých, jak jsem si byl jist, by mi bylo smutno " na onom světě "! Nikdy bych si neodpustil, že jsem tohle či tamto opomenul. Dřív jsem důležitost těch věcí neviděl. A - stačí umírat a všechno dostane dokonale jiné osvětlení. Například jsem úplně zapomněl na ZAHRADU. Zdálo by se malicherné myslet při umírání na zahradu, jenomže tam bylo toho tolik, co jsem ještě chtěl udělat, odkládal a nestihl.


Ostatně nebylo to poprvé. " No konečně. Trvalo vám to celé věky, " přivítala mě chlapským hlasem. Koneckonců ona jako mužský vypadala. " To je paní Kvapilová z hygieny, " představila nás. Křehká, asi padesátiletá blondýnka se usmála a natáhla srdečně ruku. " Hartmanová, " zabublala jsem nejistě. " Nějaký problém? " " Vcelku ne, " odvětila plavovláska, ale hlavní sestra se škodolibě ozvala. " Ale ano, paní vedoucí. Třicet prošlých švestkových kompotů. Děláte si taky někdy revizi ve skladu? " " Samozřejmě, " odvětila jsem zvysoka. V duchu jsem ovšem přiznala, že na to nemám čas. Skladnice se tvářila vcelku nezúčastněně. Aby taky ne. Jí se nestane nic.


" Kdo neumí ustoupit a něčeho se vzdát, nesmí se pak divit následkům, " řekl mistr a vyprávěl příběh o mušli a sluce. " Mušle se vyhřívala na slunci, lasturu široce otevřenou. To přivábilo sluku, které měkké maso mušlí velice chutnalo. Sotva ovšem vnořila svůj špičatý zobák dovnitř, mušle lasturu pevně zaklapla. ' Jestli nepovolíš, do dvou dnů vyschneš, ' cedila sluka skrz sevřený zobák. ' Když nepovolím, zemřeš za dva dny hlady, ' cedila mušle skrz zavřenou ulitu. A zatímco se takhle přely, šel kolem rybář a polapil je obě dvě. " Těžký osud Žal z předčasné smrti jejího jediného dítěte málem připravil mladou ženu o rozum.


Chtěla jsem je znovu přikrýt, ale Leoš držel přikrývku pevně ve svých dlaních. " Neschovávej se, nemáš se za co stydět. " Zcela jsem s ním souhlasila. Mám prsa jako mladice. Porodila jsem jedno dítě, které jsem kojila pouhých šest týdnů, a to ještě díky manželovi, který na této banalitě trval. Proto je nemám vůbec vytahaná. Pravidelně cvičím a užívám různorodé drahé kosmetické přípravky na jejich zpevnění. Leoš se jich dotknul svýma kolosálníma lékařskýma rukama a přitiskl k nim hladově svoje rty. Ráno mě probudila žízeň i slunce.


Několik mladíků se s ní snažilo zapříst rozhovor, byla půvabná a na poměry v tom kraji i zámožná, kdekterý by ji rád uvedl do svého domu. A pak ji jednou spatřili, jak běží dolů z útesu, mává rukama a křičí. Zbláznila se, pomysleli si. Ale ona letěla jak pták a plakala - štěstím. Sbíhala přes osadu dolů k moři a mávala pažemi, jako by chtěla obejmout toho, koho milovala, jako by ho přivolávala. Lidé pospíchali za ní plni obav. Na břehu stál její muž. Živý, zdravý, rozeběhl se ke své ženě a vzal ji do náruče.


Trčel jsem tam hodiny, někdy skoro celý den, ale nakonec jsem to vždycky zvládl a užil si svých dvacet minut světáctví s ruskými vejci obklopen mramorem a damaškem kavárny Mánes. Do zoo jsem se už nikdy nevrátil, ani mě nenapadlo, co jiného bych mohl v Praze dělat. Ale od té doby mě zářivá světla Prahy přitahovala jak lampa můru a mně bylo jasné, kam se vypravím, až skončím školu v Poděbradech, protože pro mě žádné jiné místo na světě neexistovalo. KONEČNĚ CHLAP V únoru 1948 se v Československu dostali k moci komunisti.


Později dům získala jakási továrna a po mnoho desetiletí v něm její zaměstnanci trávili dovolenou, ale v roce 1991 byl následkem sametové revoluce z roku 1989 patrový baráček restituován a navrácen rodině. Ale to už jsem hodně předběhl. Když jsem v pětačtyřicátém dával dům s bratry do pořádku, přinesl mi kdosi výstřižek z novin. Psalo se tam o škole pro válečné sirotky, kterou vláda zřizovala v Poděbradech. Měla to být chlapecká internátní škola vytvořená podle vzoru anglické public school. Studenti měli žít v ubytovnách, získat klasické vzdělání, naučit se praktickým dovednostem a utužit si tělo ve sportovních disciplínách.


Koncem května kvetou jeho žluté kočičky. Plod kaštanu jedlého se nazývá marón a je ukrytý v tobolce s jehličkami. Když dozraje, tobolka se rozskočí do čtyř chlopní. MIŠPULE Kůra : šedá Plod : jádrový plod ( v září a říjnu ) Mišpule je většinou vysoký keř. V květnu má bílé květy s tmavě červenými tyčinkami. Její plody jsou hnědé a velké skoro jako jablka. Dužina mišpule je poživatelná teprve po delším uležení. PÁMELNÍK Kůra : šedozelená Plod : bobule ( v září a říjnu ) Pámelník pochází ze Severní Ameriky. Keř dorůstá výšky kolem dvou metrů. Růžové kvítky jsou uvnitř ochmýřené.


To si neuvědomila, že jde - li za tím svým hlasem, odejde i z jejich srdcí. A zdá se, že odešla dokonale. Víc nevím. Nic o tom, s kým odešla a od koho odešla, měla - li vážný důvod, nebo byl - li to jen rozmar. Prostě odešla. A děti ji odvrhly. Nespravedlivě? Stejně nespravedlivě, jako kdysi ona je? Nevím. Nesoudím. Stalo se. Když se dívám na prázdnou židli u okna, na židli, na které proseděla ona osamělá paní tolik Vánoc, nechci nikoho soudit. Je to tak. Stěžujeme si na svoji bolest a zapomínáme na bolest, kterou jsme způsobili.


Kvetoucí jara třešňových sadů, letní parna v malebných zákoutích Kampy a podzimní zlátnutí stromů na Slovanském a Střeleckém ostrově a někdy i jiskřivý sníh, který pokrývá malostranské střechy a v posledních letech vždycky rychle taje. Dům stál zahalen do klesající a převalující se mlhy, kterou pronikly částečky hustého kouře z komínů. Zdál se nějak cizí, vzdálený. Všechno je hotovo, připraveno. Ani sám nevěřil, že odejde tak snadno. Byt pronajal vzdálené neteři z manželčiny strany, která měla dvě děti a s rodinou a starou tchyní se tísnili v pokoji a kuchyni někde v Karlíně.


Jedině vysoká mě totiž mohla spasit před dvěma roky na vojně. Několikrát mi zabouchli dveře před nosem, ale nakonec se mi strejcovský ředitel gymnázia v Bílé ulici kouknul na lejstra a řekl, ať tedy druhý den ráno přijdu. Ten den jsem se seznámil s Tomášem Frejkou. Byl jediný ve třídě, kdo seděl sám v lavici, takže mě posadili vedle něho. Až později jsem zjistil, že s ním nikdo nechtěl sedět. Jeho otec byl vysoký tajemný stranický kádr, což ovšem nepředstavovalo ten hlavní důvod. Spíš vadilo, že byl tak trochu divný. Rezervovaný, slušňácký, neúčastnil se dění ve třídě.


Konečně, dozvěděla jsem se všechno, co bylo podle dcery podstatné, dozvěděla jsem se, že jeho barva je hezká. Bílá? Hnědá? Černá? Co na tom, co na tom záleží, je hezká a koneckonců všechny barvy jsou přece hezké. Pro dítě, které zná barvy podle svých pastelek, bývají hezké všechny a všechny barvy jsou taky potřebné. Malé děti nejsou rasisté. Ještě jim nikdo nenamlouval, že některé barvy jsou hezké víc a některé méně. Zůstanou u téhle krásné barevné filosofie tak dlouho, dokud je někdo nepřesvědčí o tom, že jsou hodnotové rozdíly barev, dokud je o tom nepřesvědčí nějaký dospělý.


Ale možná právě podle téhle pokorné skromnosti se světci poznávají. Na pohřbu jsem jí hodila do hrobu kytičku chudobek. Takovou, jako byla ta první, se kterou jsme za ní s Ilonou šly. A zašeptala jsem za tou letící kytičkou : Děkuju. Jiná slova " Na tohle jsem přišla náhodou a musím říct, že jsem osudu za to vděčná, " vyprávěla paní K. M. " Manžel mi tehdy něco povídal a já uvažovala : To jsi tedy mohl taky říct jinak. Nic by tě to nestálo a mně by to pomohlo. A neodsekla bych ti tak, jak ti teď odseknu.


Po bohoslužbě se ještě chvíli zdržel a modlil se ke svatým. Potom vztáhl ruce k obrazu Pantokratóra Všemohoucího a prosil, aby mu seslal něco k jídlu, trochu masa a zeleniny, chleba a sýra a pár oliv by velmi potřeboval. Ano, a aby nezapomněl, láhev ouza by byla nanejvýš vítána. Jeho prosby slyšela kostelnice a řekla : " Neměl bys ve svém věku radši prosit Boha, aby posílil tvou víru a ochránil tě před hříchy, abys v den posledního soudu neupadl do věčného zatracení, než žádat o láhev kořalky? " " Milá paní, " řekl stařec, " prosil jsem Boha o to, co mi chybí k životu.


Mistr zaslechl, jak jeden muž hlasitě nadává svému oslu. Zahrnoval ho nadávkami a výčitkami, ale zdálo se, že osla to vůbec nezajímá. " Větší blázen jsi ty, " řekl mistr majiteli osla. " Osel se tvé řeči zcela jistě nenaučí. Proto bude lepší, když budeš šetřit dech a místo toho se naučíš řeči osla. " Jasnozřivost Dvě přítelkyně, obě už trochu v letech, byly natolik ješitné, že jedna před druhou tajila svůj zhoršující se zrak. Naopak, vychvalovaly své dobré oči a žádná z nich by se nenechala přesvědčit, aby si pořídila brýle.


Měli strach, a přesto našli způsob, jak mi pomoct. Poslali telegram matčinu bratrovi do Náchoda a dědečka nechali na noc spát u nás, abych nebyl sám. Vybral si pokoj nahoře hned vedle mě. Myslím, že jsem tu noc ani oka nezamhouřil. Byla nekonečná a děsivá jako z Goyových obrázků. Byl jsem nemocný, zalitý potem, strašlivě jsem maminku potřeboval a myslel jsem, že se nedočkám rána. Najednou jsem uslyšel z předsíňky za dveřmi nějaké zvuky. Cosi velkého se tam pohybovalo a naráželo do věcí.


Posaď se! " Slyší učitelku z dálky, její hlas k němu doléhá dutě a neskutečně jako z rádia. Mechanicky usedá na své místo... Na zdi mezi širokými okny přibyl nový obraz. Jsou na něm lovci v kožešinách kolem ohně. Lovci mamutů! Oheň plápolá, příjemně hřeje, jiskérky vylétají vysoko do mrazivého vzduchu. Když dopadnou do sněhu, na promrzlou zem, ještě naposledy zasyčí. Smráká se nad Havraním údolím. Odpoledne ulovili u Zubří skály medvěda, obrovského hnědého chlupáče. Náčelník mu stáhl kůži a už se nad ohněm pozvolna opéká maso. Na úpatí svahu pod převislou skálou je vchod do hluboké jeskyně.


Nejsem skoro nikdy večer doma, " odpověděla jsem a barevnou směs na lžíci ochutnala. " Jo? " zakoktal. Asi jsem mu vyrazila dech, směji se v duchu. Hoch se však nemínil vzdát diskuse. " Hm, " děl světácky. " To vás teda obdivuju. Ve vašem věku.... " Tohle tedy nemusel. Uvědomil si, že mi naznačil moje blížící se stáří? Výraz mé tváře tvrdl. " Fuj, co to je? " zašklebila jsem se. " Je to děsně kyselé! Kdo to dělal? " Aleš si začal pohvizdovat a kuchařky nás upřeně sledovaly. Už vím proč. Ten salát je příšernej. Nedá se jíst. Co s ním budu dělat, půl hodiny před výdejem pokrmů?


Klepali jsme ornamenty na částech plechu, které jsme nahradili na věžičce, a byla to dost obtížná práce. Museli jsme pokračovat v ornamentech, které kdosi kdysi vykouzlil. Napadlo mne, že to byla vlastně zbytečná práce a že to je zbytečná práce i dnes, kdo může z té hloubky pod námi vidět nějaký ornament na věžičce! A tak jsem si práci usnadňoval, ornament jsem jen naznačoval. Mistr pracoval soustředěně, usmíval se, chvílemi práci přerušil, protáhl si ztuhlé tělo - museli jsme pracovat v dost nepohodlné poloze, celí zkroucení, abychom se na spodek věžičky vešli - a prozpěvoval si.


On ji měl stále rád, ovšem přišla léta, kdy se u žen dostaví hormonální změny, myslím tím ona kritická léta po čtyřicítce. Jeho žena si odmítala přiznat, že její stav je zákonitý a že se dá dnes snadno s lékařskou pomocí zvládat, klimakterium je přece nyní regulovatelné, nejde už o neřešitelný stav jako kdysi. Manželka měla své nálady, deprese, zkraty. Nezáleží na tom, že se to stalo čtyřicetileté ženě, v podobném stavu mohou být i mladší anebo mnohem starší ženy, uvádím to jen pro vysvětlení jejích projevů, o nichž je tento příběh.


Havlena si přesně nevzpomínal, který z jeho přátel malířů vlastnil kdysi podobnou půdní rezidenci, ale vzpomínka byla živá a dojem dokonalý. Nedal se vypudit a pronásledoval ho stále, vracel se. Stávalo se, že uprostřed nějaké práce v přízemí mu projela hlavou myšlenka a profesor vyšel po schodišti až na půdu, kde si chvíli prohlížel ten malý, ale útulný prostor pod střechou. A tak se v jeho hlavě zrodil první větší projekt : vybuduje tu galérii - malou galérii vzpomínek, vystaví tu obrazy a grafiky, které ještě odpočívají zabalené v přízemí.


Stačí k ní jeden list papíru a tužka. Přeložte list papíru, přeložte jej znovu a znovu, pak jej roztrhejte podle ohybu papíru na šestnáct dílků. A na tyhle útržky napište šestnáct největších hodnot, jaké v životě máte, šestnáct věcí, na nichž vám v životě nejvíc záleží. Mohou to být jména vašich bližních, věci, koníček, práce, zvířata, prostě to, co je pro vás důležité, těchhle šestnáct položek by mělo shrnout to hlavní, co pro vás život má... Nespěchejte, zapište si tyhle položky pozorně a pak si je dejte před sebe, abyste na ně dobře viděli.


Chci tady holčičku mít! " Ne, neboj se, dělám si psinu. " Rychle jsem vymýšlela jinou nemoc. " Mám nějaké ženské potíže. " V dané chvíli mě nic moudřejšího nenapadlo. Nedokázala jsem honem vymyslet chorobu, jež není nakažlivá. Leoš se nedal lehce oklamat. " A proč jsi tu neschopenku zalepila do obálky? " Útrpně jsem vzdychla a dala mu tak najevo, že mě jeho dotazy obtěžují a unavují. " No aby se neumazala, ne? " Jenže Leošovi okamžitě svitlo. " Není to náhodou z toho důvodu, abych neviděl diagnózu? " Dal si dvě a dvě dohromady. Moje ranní nevolnosti, hubnutí a nechuť k jídlu.


Plodům jeřábu se říká jeřabiny a ptáci tyto trpké bobule rádi zobají. JAVOR HORSKÝ Kůra : hnědá, rozpraskaná Plod : křídlatý plod ( od července do října ) Listy javoru horského jsou špičaté. Na jeho visících hroznech květů rády usedají včely. Na podzim má strom dvoudílné křídlaté plody. Javor horský může být starý až pět set let. JASAN Kůra : šedá, rozpraskaná Plod : křídlatý plod ( v září a říjnu ) Jasan potřebuje hodně vláhy. Dorůstá výšky kolem třiceti metrů. Jeho plodem je oříšek se stočeným křidélkem. Plody visí na větvích ještě celou zimu. Jasanové dřevo je velmi pružné. HABR Kůra : stříbrošedá


obcházela všechny své čtyři diváky, vypínajíc postupně nad každým z nich imaginární nahotu svého poprsí. Nakonec se zastavila před Havlem, znovu se začala vrtět v bocích, a mírně se shýbajíc, sunula obě ruce podél boků dolů a zase ( jako před chvílí ) pozvedla nejdřív jednu, potom druhou nohu, a pak se vítězně vztyčila, vzpažujíc vzhůru pravou ruku, na níž k sobě tiskla palec a ukazováček. Tou rukou zase plavně hodila směrem k Havlovi.


Takže to byla pravda. Gestapo slídí po domě a už se nedalo doufat, že to, co se děje, se možná neděje, a na mně bylo, abych sám zakryl vchod do arkýře. Po špičkách jsem se odkradl ke skříni, aby prkna v podlaze nevrzala. Skříň stála na nožičkách ve tvaru beraních rohů. Sehnul jsem se, bafnul za ty nejbližší a snažil se je odlepit od země, ale ani se nehnuly. Napjal jsem všechny síly a pořád nic.


Položil mlýnek na stůl a řekl : " Mlýnku, mel! " Ale mlýnek nic. Chalupník to zkusil znovu a pak ještě do třetice, ale nebylo to nic platné. Neměli zase nic! Jak se to mohlo stát? lámal si chudák hlavu, ale na nic nepřišel. Rozhodl se, že půjde znovu do světa. Šel stejnou cestou. Zase přenocoval ve mlýně, znovu se dostal do toho údolí a potkal stařečka s železnou holí. " Kam jdeš, synku? " zeptal se stařeček. " Ale, dědečku, znovu jdu hledat ztracené žito. Mlýnek nemele a u nás je ještě hůř než dřív. "


Muzikál napsali Voskovec a Werich, ale jejich jména byla v té době tabu, protože strávili válku v kapitalistickém New Yorku, a proto jsme hru na plakátech připsali pouze Jaroslavu Ježkovi, autorovi hudby. Byli jsme tehdy mladí a nezkušení, takže pro nás nic nebylo problém. Vzali jsme to ve velkém stylu a dali dohromady menší orchestr, tanečníky, složitou výpravu. Všichni dělali všechno a s obrovským náporem energie jsme to nakonec dotáhli do konce. Premiéra v posluchárně naší školy byla opojný úspěch, a proto jsme hned hledali místo, kde by hra mohla běžet pro platící diváky.


A tak jsme měli po válce několik vděčných návštěvníků, jimž otec zachránil život, protože o skupině neprozradil ani slovo. Protáhli ho vězeními v Kolíně, České Lípě, Budištíně, Zhořelci, Ulmu a Praze, a když ho gestapo nedokázalo zlomit, předalo ho civilní soudní mašinerii, takže se zdálo, že se z toho přece jen dostane. Celá naše rodina byla už v té době rozmetána a na soud v Praze mohl přijít jedině Pavel, a i ten pouze inkognito. Při přelíčení prý tatínek vypadal vyzáblý a přepadlý, ale byl to on. Usmál se na Pavla a Pavel mu z divácké galerie úsměv opětoval.


Vidí už i zapadající soumrak, hvězdy, které za jasné a mrazivé noci pokrývají nebe a zahlcují člověka závratnou hloubkou propastnosti a vzdálenosti planet. To vše ho těší a rozechvívá. Konečně našel odvahu a vyskočil rovnýma nohama na podlahu z dřevěných, hoblovaných prken. Dopadl do promrzlých pantoflí ; župan prochladl za noc tak, že profesorem zalomcovala zima. Otřásl se. Kamna na pohmat hřála ; když se jich dotkl rukou, zdálo se, že oheň ještě doutná. Otevřel dvířka a prohrábl popel. Na dně zbývalo několik žhavých uhlíků, položil na ně drobná dřívka, která rázem vzplála a plápolala v praskajícím hladovém ohni.


O několik let později - starý soused byl už dlouho po smrti - vydal se i onen mladý muž hledat pravdu. Hodně četl a studoval, vstoupil do učení, získal dobré i špatné zkušenosti a jednoho dne meditací dosáhl nejvyššího poznání. A ve své vidině znovu spatřil starce ze svého mládí. " Jsi tedy v nebi, " oslovil ho, " jak sis přál. Ale jak vidím, pořád čteš. " " Ano, pořád čtu. " " Během svého pozemského života jsi jenom četl a ani v nebi neděláš nic jiného, čteš jenom proto, abys četl, domnívám se. " " Zcela správně, " řekl stařec. " Ale nyní rozumím tomu, co čtu. " Výuka


Profesor si mechanicky oblékl galoše a převlékl se, postavil se v předsálí k baterii, namydlil si paže a začal s přípravou. Obvyklá gesta, na které už ani nemyslel, opakovala se automaticky tolikrát, že se zakořenila v mozkové kůře. Uvažoval zatím o tom, co se asi přihodilo, kdo je vůbec ta drobná dívka na operačním stole. Kam šla na Štědrý večer? A co se jí stalo? Jak k tomu úrazu došlo a proč? " Neměla u sebe žádné doklady, zapsala jsem ji jako neznámou X, " hlásí sálová sestra. " Je pěkně zřízená. Určitě dostala čelní náraz, budou tam zlomeniny, " informuje do předsálí.


Plod : tobolka ( v srpnu a září ) Topoly nejčastěji nalezneme na březích řek. Mohou dosahovat výšky až třiceti metrů. Na jaře kvetou nejprve jehnědy, a teprve pak se objevují trojhranné listy. Semena jsou porostlá hustými bílými chloupky a poletují ve větru. BŘÍZA Kůra : bílá s černými trhlinami Plod : oříšek ( v srpnu a září ) Bříza potřebuje hodně světla. Ve visících jehnědách břízy zrají křídlaté oříšky, které vítr roznáší po okolí. Z listů bříz se připravuje ochranný prostředek na vlasy. TOPOL BÍLÝ Kůra : bílá až šedá Plod : oříšek ( v srpnu a září ) Topol bílý vyroste každý rok o jeden metr.


Nemohl jsem si pomoci, musel jsem ho jít hledat. Sunul jsem se ke dveřím. " Kampak, chlapče, kampak? " U dveří do sklepení seděl veliký stařec a držel v náručí staré kuchyňské hodiny - lidé při poplachu kolikrát v bytě popadli bez rozmýšlení nějakou věc a běželi s ní dolů. Vysvětlil jsem mu, kam mířím, on mě ale uchopil kostnatou rukou a zakázal mi vyjít. Jenže já se mu vysmekl a utekl ven, vylétl jsem po schodech před dům, byl tam dým, plameny a já běžel a volal Ajaxe. Jako v horečce jsem pádil ulicemi a volal ho, volal!


Před tímhle představením by mě ani nenapadlo zpochybňovat umělecké mistrovství vyhlášené herečky, ale až ten večer jsem si uvědomil, že kritici, veřejné mínění a celý divadelní svět se můžou mýlit. Nikdy nezapomenu na ten moment náhlého prozření, stejně děsivého jako povznášejícího. Domnívám se, že už tehdy jsem si začal vytvářet svůj cit pro civilnost a přirozenost v umění. Dodnes mi nesedí jakékoli velikášství, operní emoce, patos, gesta a postoje, které přesahují meze každodennosti. Myslím si, že díváme - li se pozorně, obyčejné chování obsahuje v sobě dramatičnosti dost. NA KŘÍDLECH LÁSKY


Je to babice s drápy místo prstů, s černými rakovinnými bradavicemi ve tváři, zachumlaná do hader páchnoucích močí. Vypadá odporně, ale jak se tak krčí u zadní zdi naší zahrady, nějakých třicet kroků ode mě, nemám z ní strach. Dívá se mi přímo do očí, ale já prozíravě svírám kliku dveří, a kdyby bylo třeba, snadno jí je můžu zabouchnout před nosem. Z kuchyně za mnou se ozývají hlasy táty, mámy a mých velkých bratrů.


No a při tom jsem objevila svazek dopisů převázaných stužkou, velmi staré dopisy. Přiznám se, že jsem si je přečetla. Je to ošklivé, vím, jenomže já neberu naše dědoušky a babičky jako čísla, beru každého z nich jako tajemství - a tahle paní pro mne byla náramně tajemná. Zkrátka udělala jsem to, jeden večer jsem se do četby pustila. Byla to psaní od jejích dětí. Od dětí, kterým tehdy bylo - jednomu čtrnáct, druhému šestnáct a třetímu sedmnáct, od každého bylo v tom svazku několik dopisů a byly to poslední dopisy, které kdy matce poslaly.


Jsem ateista, a tak jsem nevěděl, komu děkovat. Jenže někomu jsem určitě děkoval, vroucně děkoval. Děkoval jsem za to, že mi ujel vlak. Chtěl jste ode mě nějakou historku, která mi změnila život, chtěl jste slyšet o nějakém velkém poznání, které způsobí, že člověk není už takový jako předtím. Tohle byla jen chvíle. A je to moje chvíle chvil. Vidíte, někdo uvěří v Boha, protože mu ujede vlak. Občas se mi vracívá ten pocit, že klečím vedle kolejí a děkuji, děkuji na tom samém místě, kde jsem před hodinou zuřil... A zase si říkám : Proč právě já?


Myslel jsem si, že po komunistickém převratu už služky vymizely. Radši jsem zmlkl a šel si prohlížet knihovnu. Někdo do pokoje vpašoval láhev laciného vína. Nahýbali jsme si přímo z flašky, ale vyšly tak dva loky na jednoho, což nás sotva stačilo rozehřát. Mezitím už dům hlaholil hlasy nově příchozích, kteří dorazili z nějaké významnější oslavy, a tenhle dům byl pro ně až druhá štace. Pár starších pánů v oblecích nakouklo dovnitř, aby nás pozdravili. A hala se zaplňovala pořezy s nízkými čely.


" Alžběta odhazovala své odění na různé strany, což svědčí o tom, že si chtěla aspoň sama pro sebe uskutečnit striptýz, jemuž jste vy, opatrný primáři, zabránil. Když byla nahá, pocítila patrně únavu. To jí nebylo vhod, protože se nijak nevzdávala nadějí na tuto noc. Věděla, že my všichni odejdem a Havel tu zůstane sám. Proto si přece vyžádala prášky na povzbuzení. Chtěla si tedy uvařit kávu a postavila kastrólek s vodou na hořák. Pak znovu uviděla své tělo a to ji vzrušilo. Milí pánové, Alžběta měla před vámi všemi jednu výhodu. Viděla se bez vlastní hlavy.


Viděl jsi snad někdy naši matku, jak ji nazýváme? Možná vůbec neexistuje a my jsme si ji jen vymysleli, abychom si dokázali vysvětlit, co se to s námi děje. " Plni otázek a pochybností, starostí i naděje žili v posledních dnech ve svém úkrytu. A když se narodili a vstoupili do našeho světa, nahlas křičeli. A zahlédli světlo. Pramen víry Věčně pochybujícímu a hledajícímu Tomášovi se zdál sen : Archanděl Gabriel drží v ruce knihu a Tomáš se ptá, co v ní stojí psáno. " Do této knihy, " řekl Gabriel, " zapisuji jména přátel Boha. "


" Už nám přišel Ládíček pro holčičku! " Láďa čeká a neřekne ani slovo, mračí se. Když je Veronika obutá, vezme ji za ruku, zabručí nesrozumitelně na shledanou a vyrazí první ze dveří. Copak ty, Veroniko, ty z toho ještě nemáš rozum! Ty ještě nic nechápeš. Staráš se jen o své panenky, jíš a spíš, nic víc. " Láďo, byli jsme na procházce, " brebentí Veronika a poskakuje kolem bratra, " a na náměstí už prodávali stromečky. Paní učitelka říkala, že už brzo budou vánoce. A kdo je hodný, dostane moc dárečků. A já jsem byla hodná, viď? " " No jo, byla, " vzdychne Láďa.


Sama bych mohla být ještě matkou, kdybych našla někoho, kdo by mě měl doopravdy rád. Každý má někoho. Proč já jsem stále sama? Proč je pro mě láska minulost? Dolila jsem si zbytek vína a vypila ho také jedním douškem. Nejlépe udělám, když se opiji. Zapomenu na všechno. Na celý ten zpackaný život. Jeho odchod jsem ani nepostřehla. Svět se příjemně vlnil, ale spát se mi nechtělo, byla jsem příliš rozrušená. Vzpomněla jsem si na léky, které mi Filip donesl do nemocnice. Vyhrabala jsem je ze šuplíku nočního stolečku a dva spolkla.


Jak marně a mdle odcházejí ty vteřiny, které nám byly pro život přiděleny. Je zvykem naříkat, že lidé v naší době mají tak málo času. Stalo se to jakousi módou. Jenomže v našem životě je skrytý další život, možná ještě delší než ten, který si uvědomujeme. Jde jen o to, jej zachránit. Můžeme si život prodloužit o tolik tisíc hodin, o tolik úžasných možností... Můžeme se naučit tolik věcí, o nichž si myslíme, že jsme na ně už staří a které s lítostí opouštíme. Hloupě se vzdáváme svých možností. Já už si nikdy neříkám : nemám čas.


Žila u nás stará dáma, naprosto opuštěná, nikdo ji nenavštěvoval, i když měla tři děti. Staří lidé si u nás buď vůbec nestěžují na nevděk takových dětí, nebo si naopak stěžují na nevděk stále. Tahle stará paní patřila k té druhé skupině. Člověk pomalu ani nemohl vyjít na chodbu, aby ho nezastavila a nenaříkala, že ji děti nenavštěvují, jak je sama a jak by je ráda někdy viděla, jak ráda by se někdy potěšila s vnoučaty. Bylo nám jí líto.


Sotva skončil, spadl mu z větví k nohám jeden papoušek jako mrtvý. " Možná je tenhle pták nějaký příbuzný mého papouška a ta zpráva ho vyděsila k smrti, " napadlo sklíčeného obchodníka. Během zpáteční cesty ale na příhodu zapomněl a vzpomněl si teprve, když se ho jeho papoušek zeptal, jestli mu z jeho domoviny přináší dobré zprávy. " Bohužel ne, " řekl obchodník a vyprávěl, co se stalo v džungli. " Jeden z tvých příbuzných se skácel mrtev k zemi, když jsem mluvil o tobě a o tvém životě u mě. Moc mě to mrzí. " Ale to už papoušek na svém bidýlku neseděl.


Napadaly mě další typy prostojů. Myslím, že každému stačí zamyslet se a objeví takové chvíle, a sám. Tohle setkání s mým spolužákem mi změnilo život, rozhodl jsem se, že prostoje vyženu a vymýtím. Pustil jsem se do doplnění studia a také do dalších jazyků a podařilo se mi během pár let dosáhnout náskoku před ostatními vrstevníky, náskoku, který mne nestál skoro žádné oběti. Jen jsem využil ztracený čas, odpadní čas. Jen jsem využil to, co bych, pokud bych to neproměnil do hodnot, stejně ztratil. Člověk si nemusí vynakládat úsilí navíc. Stačí zužitkovat odpadní materiál. Prostoje.


Měli jsme najatý autobus, ale když se mělo odpoledne odjet, čtyři herci nepřišli a nebyli nikde k sehnání. Hrát se muselo, takže jsem se rozhodl, že já přiberu další roli, náš kulisák vzal taky jednu a něčí přítelkyně se odvážně nabídla, že zaplní další dvě díry v obsazení. Chvíli nám trvalo, než jsme to všechno promysleli, takže jsme vyjeli se zpožděním. Záskoky jsme zkoušeli v autobusu, a protože nám to zrovna moc nešlo, strávili jsme celou jízdu škrtáním a přepisováním textu. Když jsme dojeli do Slaného, zjistili jsme, že naše hlavní dekorace zůstala v Praze.


Budou - li chtít ihned další dítě, je vysoce pravděpodobné, že bude normální. Proč by si měli komplikovat mládí tímto? Dědečkové i babičky z obou stran s tím také souhlasili, tohle vnouče - první vnouče - rozhodně nebylo takové, jaké si vysnívali. Už to vypadalo, že se děcko dostane do jednoho z těch domů, kde se o podobné děti starají řádové sestry. Ty je milují, i když vlastní rodiče lásku k vlastním dětem neunesou. Jenže bratrancova manželka si postavila hlavu. Ne. Ne. To dítě je její a zůstane s ní.


Už se smráká a musel byste jet ještě nejméně dvě hodiny do okresního města, kde je malý hotel a kdo ví, jestli vůbec mají volný pokoj. " Hovořil přátelsky a mladý psycholog byl zcela fascinován proměnou, kterou pozoroval na tom starém muži. " Velmi zajímavé! " pomyslel si a zmocnilo se ho pokušení ověřit si v praxi představu, kterou si o muži utvořil na základě svého studia. První dojem z něj a jeho laskavé chování byly totiž v příkrém rozporu. Rozhodl se podniknout toto malé dobrodružství a pozvání přijal.


Za chvíli vběhli do pokoje lékaři, sestry, zřízenci a já odešla z nemocnice, hořící nemocnice, se synem v náručí. A odešla jsem i s velikou nadějí, a nesu si ji v sobě už stále. Od té doby jsem vyslechla různé názory na to, co se stalo, někdo tvrdil, že mé dítě zastřel křídlem strážný anděl, jiní zase, že tlakové vlny jsou nevyzpytatelné a že to byla prostě jen a jen šťastná náhoda. Nevím. Vím jen, že jedno dítě tehdy nemělo být roztrháno střepy, nemělo zemřít. A že to bylo moje dítě.


chvíli mlčeli a pak Havel vzdychl : " Co jen to té Alžbětě prasklo v bedně. " " Jen žádná sentimentalita, doktore, " řekl primář. " Když někdo dělá takové voloviny, bráním se tomu, aby mne to dojímalo. Ostatně kdybyste si nebyl postavil hlavu a vykonal s ní už dávno to, co se neostýcháte dělat se všemi jinými, nebylo by k tomu došlo. " " Děkuju vám, že jste mne učinil příčinou sebevraždy, " řekl Havel. " Buďme přesní, " odpověděl primář, " nešlo o sebevraždu, nýbrž o sebevražednou demonstraci nastrojenou tak, aby ke katastrofě nedošlo. Milý doktore, když se chce někdo otrávit, tak především zamkne dveře.


Nechal dramatickou pauzu, během níž jsem se rozhodl, že toho Oscara vlastně ani nechci, protože v tu ránu jsem ucítil, jak do mě udeřil pohled sta milionů očí, celá planeta civěla na mě a já, vyděšen náhle představou všech těch neodbytných fotografů, vlezlých obdivovatelů a akademiků, v záchvatu paniky ztuhl. Konečně Spielberg pohlédl mým směrem a přivolal mě k sobě.


Alicin nenadálý obrat udál se přece nezávisle na jeho mnohatýdenním přemlouvání, nezávisle na jeho argumentaci, nezávisle na jakékoli logické úvaze ; zakládal se naopak výhradně na zprávě o Eduardově mučednictví, tedy na omylu, a i z toho omylu byl vyvozen zcela nelogicky ; neboť uvažme : proč by Eduardova mučednická věrnost víře měla mít za následek, že Alice sama teď bude Božímu zákonu nevěrná? Když Eduard nezradil Boha před vyšetřovací komisí, proč by ho ona teď měla zradit před Eduardem? V takové situaci mohla každá nahlas vyslovená úvaha odhalit Alici mimoděk alogičnost jejího postoje.


" Přerušila jsem ji na dva měsíce. " Kdy se tam máš vrátit? " " Za čtyři týdny! " " To je prima, " říkám. " No je. Ale když se tam vrátím, kam dám malou? Myslíš, že seženu někoho, kdo mi ji bude hlídat? " " Jistě, miláčku. Neboj, já všechno zařídím. " Miminko se v mojí náruči rozplakalo. " Kojíš? " Valentýna vstala. " Ne. Nemám mléko. Uvařím sušené. Pochováš ji chvilku, aby nebrečela? " " Ano. Ale nejdřív se podívám, jestli není pokakaná! " Rozbaluji ten malý červený raneček s láskou a těším se, jak budeme spolu bez chlapů o holčičku pečovat. My si přece vystačíme samy! Zjišťuji, že Janička potřebuje vyměnit plenku.


Jakmile vyjeli z pražské kotliny a přejeli první železniční závory, mlha se jako zázrakem zcela rozplynula a celá krajina se proměnila jako švihnutím proutku. Široké pruhy polí ozářilo vycházející slunce a tam, kde v polích nebo na loukách prorazila svěží zeleň ozimů a trávy, všechno již připomínalo předjaří. Na jižních svazích roztály závěje docela, zbývaly jen valy shrabaného špinavého sněhu podél silnic. Nízké slunce ostře oslňovalo, odráželo se ve skle i v zrcátku a bodalo do očí. Havlena přimhouřil oči. Teplé pohlazení blížícího se jara bylo však příjemné. Vracel se do přírody, po níž celý život toužil, představoval si ji ;


Stáli jsme tam a klepali kosu až do rána. Myslím, že do léta už nebylo daleko, ale vzpomínám si, že mi byla zatraceně zima. Kroutil jsem palci u nohou, posmrkával a díval se, jak na východě obloha bledne a růžoví, až se objevilo modré nebe, a jak jsem tam mrznul v pyžamu, uvědomil jsem si několik základních věcí. Za prvé : že nejsem žádný hrdina. Za druhé : že mi nevadí, že nejsem žádný hrdina. Za třetí : že skuteční hrdinové, ti, kteří prostě jinak nemůžou, jsou skvělí, i když nadělají ve svém okolí spoustu zbytečných trablů.


Všichni tři se postupně obraceli k novému společníkovi, jako by ho brali za rozhodčího, co na to řekne, ke komu se přidá. Havlena jen pokrčil rameny. " Lidé jsou v dnešní době všeobecně méně odolní, " prohlásil neurčitě. Stačilo jim to. Pustili se spokojeně do další vzrušené debaty. Havlena se však cítil jaksi cize, přebytečný. Ale jeho spolustolovníkům zřejmě nevadilo, že mlčí. Přeli se chvíli o množství ryb v říčce, o tom, jak se nejlíp chytají pstruzi, hašteřili se o objevitele elektřiny.


Přesně na den od smrti mojí dcery mě začaly trápit denní nevolnosti, podobné, jako když jsem byla v jiném stavu. Menstruace se mi opozdila již o dva týdny. Rozhodovala jsem se, jestli mám navštívit ženského lékaře, a pokud ano, tak kterého. Stále jsem doufala, že se " moje dny " jen opozdily následkem nějaké zdravotní záležitosti. V nemocnici se nacházela gynekologická ambulance, ale kdybych se tam jen ukázala, jistě by se to rozkřiklo, a já nestojím o žádnou popularitu. Mám jí nad hlavu a už mě unavuje. Soukromé ordinaci blízko nemocnice kraluje doktorka Pelikánová, Filipova bývalá manželka.


" No jo. To tady ví každý. Viděli jsme ji tady často s tím klukem, co si ho vzala. " " Hm. " To jsou mi informace. " Moc mě mrzí, co se stalo. Kdybys potřebovala s něčím pomoct... " Takže se tady ví všechno. Odmítla jsem nabízenou pomoc a Renáta se po nepodařené komunikaci zvedla k odchodu. Dopekla jsem svůj buřt, dvakrát si do něj kousla a hodila ho psovi sousedů přes plot. Počasí nám přálo. Slunce pálilo již od rána, ale pofukoval vlahý, jižní větřík, takže nebylo příliš veliké vedro. Hned ráno jsem se vypravila s Janičkou na procházku do lesa.


Pokud ano, kdo a proč ze skleničky sundal cedulku? Otočila jsem plastovým uzávěrem a vysypala pár pilulek do dlaně, když se ozval telefon. Zvedla jsem zamyšleně sluchátko. " Hartmanová... " Na druhém konci si někdo rozpačitě odkašlal. " Simono? " " Ano. " " Tady Leoš. Jsem v pohřební službě. Mohla bys přijít za mnou, abychom se dohodli na pár maličkostech? " Leošův hlas zněl smutně. " Musela bys ale rychle, v šest zavírají. " " Kde je Janička? " ptám se netečně a sklouznu pohledem na hodiny. Ukazují něco po půl šesté. " U mamky. " " Já tam nepřijdu, " konstatovala jsem vážně. " Nezvládla bych to. Co potřebuješ? " " No, je toho víc. " " Povídej. "


Hodila tornu na záda a ani se nenamáhala mi říct, kam přesně jede, kdy se vrátí a s kým bude, natož pozdravit. No snad bude o tom, kde se nachází, vědět její manžel. Jenže za ním nahoru se mi nějak nechtělo. Zdálo se mi to takové žinantní. Vklouzla jsem tiše do svého pokoje, shodila ze sebe květované letní šaty, řádně propocené, a vlezla pod sprchu. Dnes už po druhé. Když jsem hledala čistou osušku, vykulily se na mě z přihrádky žluté plavky. Koupila jsem si je na začátku léta a neměla jsem je ještě na sobě.


Jednoho dne se jí zeptala stará ropucha, jak to jen dělá, že se jí tolik nohou nezamotá. Stonožka se zamyslela. Potom ustrašeně zalezla do svého doupěte a hloubala dál. A protože nemohla najít odpověď, neodvážila se vylézt ze svého úkrytu. A tam bídně zašla. Otázky a odpovědi " Mistře, když mi nemůžeš vysvětlit, jestli svět bude trvat věčně, odkud pocházím a co mě čeká, až zemřu, tak nevím, proč bych měl být dál tvým žákem, " stěžoval si novic. " Slíbil jsem ti snad, že ti odpovím na tyto otázky, a zeptal ses mě už na to někdy? "


Havlena se zařadil do fronty. " Vy jste poslední? " zeptal se pro jistotu. " Ano. Ale přede mnou ještě stojí paní Běhounková, jenom si odskočila přiložit. " Profesor pokrčil rameny a přikývl, na čekání to nic neměnilo. Za prodejním pultem to však zatím stále zelo prázdnotou. Vedoucí zřejmě přebíral venku zboží a lidé odevzdaně čekali. Profesor se rozhlíží, vybírá očima. Asi po deseti minutách konečně přichází prodavačka, má mrazem zkřehlé ruce a tře si je o umazaný, zamoučněný kožíšek přehozený přes ušmudlaný plášť. Všichni ukázněně stojí, nikdo nespěchá, čas plyne pozvolna a klidně.


Velkou část noci pršelo a ona si brala jen spacák. Doufám, že někdo z těch dětí, co s nimi jela, vezl s sebou stan. Ještě může to moje dítě nastydnout. Hodila jsem na sebe bavlněné šaty s velkými kapsami a plížila se podívat, jestli už Janička není vzhůru. Budila se poměrně časně a vyžadovala svoji mléčnou snídani, kterou musel někdo ohřát. A co Leoš? Jak se asi vyspinkal? U dveří ložnice v prvním patře, patřící mladým, jsem nastražila ucho, ale neozval se z ní ani hlásek. Zato z kuchyně se ozývaly tlumené zvuky. Došla jsem znepokojeně k nim.


Z příze ať utká plátno, to plátno vybělí a ušije z něho svatební košili. Když to všechno dokáže, vezmu si ji za ženu, když ne, naložím s ní jako s všetečkou, která se mi chtěla plést do řemesla. Teď můžeš jít. " Sedlák šel, sotva se vlekl. Raději k soudu vůbec neměl chodit nebo měl prohrát. Kdo to kdy slyšel - - z otýpky lnu ušít za tři dny svatební košili! Když to doma řekl své dceři, jen se zasmála. Ulomila ze stromu větvičku, podala ji otci a řekla :


Latinské slovo " ligare " totiž znamená vázat, a větve ptačího zobu se dobře hodí k pletení košíků. KATALPA Kůra : tmavě hnědá Plod : lusk ( v listopadu ) Katalpa má ráda teplo. V létě její velké, srdcovité listy skýtají nádherný stín. Bílé zvonky květů silně voní. Plodem je podlouhlý, hnědavý lusk. CESMÍNA Kůra : zelenohnědá, hladká Plod : peckovice ( v září ) Vždyzelená cesmína roste velmi pomalu. Její listy jsou zakončené trny. Červené plody zobají ptáci, pro člověka jsou však jedovaté. Keř je oblíbenou okrasnou dřevinou. AKÁT Kůra : šedá, rozpraskaná Plod : lusk ( v srpnu a září ) Jean Robin byl prvním zahradníkem, který tento strom v Evropě pěstoval.


Leželi jsem na tom chlapci já a dvě sestry, snažili jsme se ho upoutat k lůžku, potřeboval výplachy žaludku a tak dál, nemohli jsme ho zvládnout, to dítě mělo ve svých halucinacích neskutečnou sílu, přítel stále plakal, hryzal si pěsti, dítě občas úpělo " Prosím, prosím, tatínku " a my jsme, tekly nám slzy všem... Udělali jsme všechno, co bylo v lidských silách. Všechno. Ale... Viděl jsem umírat hodně dětí, jenže tohle byl můj přítel a jeho dítě bylo nejlepším kamarádem mého kluka a navíc byl mým kmotřenečkem. Na pohřeb jsem nešel. Nemohl jsem. Šla moje žena.


Ale pak mě upoutalo cosi na té hromadě písku. Zpola zasypaná na ní ležela krabice. Jak bagrovali písek, vybagrovali i krabici, která se na písčinu připletla. A já viděl, jak se krabice zmítá, jak promáčený karton puká, a z krabice - vylezlo kotě. Malé, legrační, zplihlé kotě. Chytil jsem je, naložil do auta a vezl zpátky. Před stavením jsem zahoukal. Vyběhl chlapeček a očima ještě rudýma od pláče mě pozoroval. " Hej, " zavolal jsem a vložil mu do dlaní kotě. Hospodář vyšel za synem. Vzal jsem velkou bankovku, podal mu ji a řekl, že to je na mléko pro kotě.


mužstvo nemůže utéci před koncem ze hřiště, šachové figurky nemohou uprchnout ze šachovnice, hranice hřiště jsou nepřekročitelné. Dívka věděla, že musí přijmout jakoukoli hru právě proto, že je to hra. Věděla, že čím bude hra extrémnější, tím více bude hrou a tím poslušněji ji musí hrát. A bylo marné přivolávat rozum a upozorňovat potřeštěnou duši, že musí od hry zachovat odstup a nebrat ji vážně. Právě proto, že to byla jen hra, duše se nebála, nebránila se jí a narkoticky jí propadala. Mladík zavolal číšníka a zaplatil. Pak vstal a řekl dívce : " Můžeme jít. " " Kampak, " předstírala dívka údiv.


" Pojďte, budeme tančit, " řekla, pustila Eduardovu ruku a poskočila ke knoflíku rádia, jímž točila tak dlouho, až našla jakousi taneční hudbu. Pak stanula s úsměvem nad Eduardem. Eduard vstal, uchopil ředitelku a začal ji vodit po pokoji do rytmu hudby. Ředitelka mu chvílemi něžně kladla hlavu na rameno, pak ji zase prudce pozvedla, aby se mu zadívala do očí, po chvíli zase polohlasně notovala hranou melodii. Eduard se cítil tak nesvůj, že několikrát přerušil tanec, aby se napil.


Nevěřila jsem vlastním očím. " Miláčku, nedoběhla byste se podívat do kuchyně, co se vaří k obědu? " požádal Magdu, která se ještě kuckala. " Máme dnes lečo, pane doktore. " odvětila a mě překvapilo, že Filipa zná. Nepracoval přece v nemocnici. " Vážně? " podivil se. " Neskočila byste se tedy třeba projít? Musím vyšetřit tady vaší nadřízenou. Jo? " Magda mě požádala očima o souhlas. Kývla jsem neznatelně hlavou, a tak odešla. " Co kafe? Nebylo by? " zeptal se Filip. " Nebylo, " zavrčela jsem nasupeně. " Co chceš? " " Já nic. Tys něco snad chtěla, ne? " Mlčím. Valentýna se vrátila domů a s potratem souhlasí, tak co? " Chtěla, ale včera.


" Ta nová, lechtivá..., " zašeptal vojáček a chvatně mě opustil. Otírala jsem lžíci a všimla si, že za robotem na maso je schovaný asi desetilitrový hrnec. " Co je zase tohle? " zavolala jsem směrem k sedícím ženským a ty neochotně vstaly. Nadzvedla jsem utěrku. V nádobě byla hromada lákavě vypadajícího bramborového salátu. Okusila jsem i ten. Chutnal výborně. " Co je to za salát? " ptám se staré kuchařky Mařeny. Zakroutila očima a nevyrazila ze sebe ani slovo. Koukám na zbytky jídla na talířích po obědě a začínám celou situaci chápat. Magda se rozvalovala na otočné židli a škaredila se jako tisíc čertů.


" Není to nádherné, že žijeme? A daří se nám opravdu dobře! " potvrzovali si navzájem. Za nějakou dobu objevili pupeční šňůru, kterou k nim proudila výživa a velebili svou matku za to, že se s nimi dělí o svůj život. " Jak velká musí být její láska, když nám dává část sebe! " chválili svorně. Uběhly týdny a měsíce a oběma bratrům neuniklo, jak moc se změnili. " Co to má znamenat? Máš ponětí, co se to s námi stalo? " " Myslím, že se musíme připravit a opustit tohle místo, " odpověděl bratr. " Ani za nic, nikdy neopustím bezpečí tohoto světa, " odpověděl druhý.


Kudrlinky starodávných rukopisů podávají ve třetí osobě holá fakta o životech pisatelů : jména, data narození, zaměstnání, bydliště a děti. Na jiného pak zbývá úkol, aby zápis završil stručnou zmínkou, kdy, kde a jak zemřeli. Rukopis vyjadřuje jejich povahy i dojímavé sebevědomí, s nímž stlačují písmenka mezi řádky, aby vybylo dost místa pro generace, které přijdou po nich. Kdo byli ti lidé? Můj pradědeček býval vězeňský dozorce a dědeček, jehož jsem nikdy nepoznal, úředník na dráze. Měl osm dětí, z nichž nejstarší, Rudolf Forman, byl můj otec.


Ne, neměl pravdu, když dnes primářovi namlouval, že neodpovídá za to, co působí bezděčně. Copak může sám sebe redukovat jen na to, co je vědomé a záměrné? I to, co působí nevědomě, patří přece do sféry jeho osobnosti, a kdo jiný by za to odpovídal? Ano, je vinen, že ho Alžběta milovala ; je vinen za to, že to nevěděl ; je vinen, že na to nedbal ; je vinen. Stačil jen vlásek a mohl zabít člověka. Teorie primářova Zatímco se Flajšman nořil do sebezpytujících úvah, primář, Havel a doktorka se vrátili do inspekčního pokoje a na víno už opravdu chuť neměli ;


Bylo tu sice pár mladíků, kteří za války ztratili rodiče jako já, ale spousta z nich měla otce ministry, diplomaty, staropražskou smetánku, ale i vysoké komunistické funkcionáře. Později jsem zjistil, že krátce po osvobození, když pan Jahoda navrhl na ministerstvu školství zřízení školy pro chlapce, jejichž život těžce poznamenala válka, všechny politické strany přijaly tento nekontroverzní návrh s otevřenou náručí. Příspěvky, dotace a podpory se začaly hrnout ze všech stran a pan Jahoda měl zcela volnou ruku při výběru profesorů.


S vámi se mohu milovat... " a sedla si Havlovi na klín a začala ho rozpínat. Co dělal doktor Havel? Ach, to je mi otázka... Páté jednání Ve víru ušlechtilosti Po noci přišlo jitro a Flajšman šel do zahrádky, aby nařezal kytici růží. Pak odjel tramvají do nemocnice. Alžběta ležela ve zvláštním pokojíku na interním oddělení. Flajšman si sedl k její posteli, položil kytici na noční stolek a chytil ji za ruku, aby jí spočítal tep. " Tak co, už je vám lépe? " zeptal se pak. " Ale jo, " řekla Alžběta. A Flajšman řekl procítěně : " Takové hlouposti jste neměla dělat, děvčátko. "


Ony marné chvíle, které by jinak odválo zapomenutí, ty se dají bez velkých potíží překovat do podoby, ve které nám poslouží. Hovořil jsem o téhle taktice s mnoha známými, všichni pokývali hlavami a řekli, že to je znamenitý nápad. Ale jen pár jich toho " odpadního materiálu " využilo. Těch pár se během několika let vyšvihlo nad ostatní ve svém oboru a dosáhli pozoruhodných výsledků. Ostatní dál jezdili denně v metru a tupě poslouchali hlas, který oznamoval, jak stanice ubíhají jedna za druhou... Jak mdle ubíhají vteřiny jejich životů, údery jejich srdcí...


Ani jsem si netroufl někoho varovat před blížícím se průšvihem. Stejně už se nedalo nic dělat. Rozsvítilo se červené světlo kamery a já jsem položil soudruhu Homolovi první otázku - jako obvykle jsem předstíral, že mě právě v tuto chvíli napadla. Homola vytáhl z náprsní kapsy saka můj dopis a koktavě přečetl precizně nastylizovanou odpověď, načež papír znovu složil a vrátil ho do kapsy. Zíral jsem na něho a nevěděl, co mám dělat. Nakonec jsem udělal to co vždycky : předstíral jsem, že mě napadla jiná otázka.


ba vlastně ona ho teprve učinila tělem ; jako by až dosud existovalo pro mladíka v oblacích soucitu, něhy, starostlivosti, lásky a dojetí ; jako by bylo ztraceno v těch oblacích ( ano, jako by bylo tělo ztraceno! ). Mladíkovi se zdálo, že dnes poprvé vidí dívčino tělo. Po třetí vodce se sodou se dívka zvedla a koketně řekla : " Pardon. " Mladík řekl : " Smím se vás zeptat, kam jdete, slečno? " " Vyčurat se, jestli dovolíte, " řekla dívka a odcházela mezi stoly dozadu k plyšové plentě. 8 Byla spokojená, jak ohromila mladíka slovem, které od ní přes veškeru jeho nevinnost - nikdy neslyšel ;


Byl vysoký skoro dva metry a svaly měl jako atlet těžké váhy. Prodávající za něj ale požadoval cenu pětkrát vyšší než za ostatní otroky, a tak dlouho smlouvali. " Říkám vám, že se za tu cenu absolutně vyplatí! " tvrdil obchodník. " Jeho doprovod zaručuje bezpečí na každé cestě, protože si hravě poradí se čtyřiceti muži. A přitom je to dobrák od kosti! " " Tomu říkám pádný argument! " řekl kupec. " S karavanou se totiž často ocitáme na nebezpečných cestách. " Brzy uzavřeli obchod a když kupec vypravil další karavanu, kterou chtěl sám vést, vzal s sebou i nového otroka Omara.


Nejsou jedovaté, ale většina ptáků se jim přesto vyhýbá. BARVÍNEK Kůra : hnědá až zelená Plod : oříšek ( v září a říjnu ) Barvínek potřebuje hodně světla. Rád se pne po jiných stromech. Kvete na začátku léta, a na podzim dává šedivá klubka plodů podobná vlně, která zůstávají na větvích často až do jara. VLOCHYNĚ BAHENNÍ Kůra : šedohnědá Plod : bobule ( v září ) Keř dorůstá výšky kolem jednoho metru. Jeho malé květy vypadají jako džbánky, zavěšené dnem vzhůru. Listy vlochyně jsou na spodní straně namodralé. Pozor : Plody jsou jedovaté! BRSLEN Kůra : šedohnědá Plod : tobolka ( v říjnu )


Nevím, jak dlouho jsem tam stála, než jsem přinutila svoje víčka, aby se konečně otevřela. Pokoj planul, střepy, jimiž byl posetý, odrážely ohnivé světlo a vypadalo to, jako by hořel. Přistoupila jsem k postýlce. Byla pokryta střepy, polštář i pokrývka byly rozryty střepy a dítě... Spinkalo. Ani jediný střep se ho nedotkl, obletěly dítě a to spočívalo na bezpečném, nezraněném ostrůvku. Zvedla jsem je, přitiskla k sobě ze vší síly a teprve teď mi vytryskly slzy a byl to ten nejkrásnější pláč, jaký jen může být.


Schovala jsem hlavu do dlaní a cítila, jak se mi hrnou sliny do úst. Pohladil mě něžně po vlasech. " Ty se asi hodně díváš na kriminální seriály v televizi, viď? " S Honzou jsem se srazila na chodbě v lázních, před ordinací doktorky Pawlovské. Vycházel ven a já šla dovnitř. Prohlížel si mě dost hloubavě. " Kde se tady bereš, Simono? " Odpověď jsem měla připravenou pro všechny zvědavce, které náhodně potkám. Tedy i pro něj. " Jdu na preventivní prohlídku. Je tam hodně lidí? " " Nikdo. " Oddychla jsem si. " To je dobře. Nerada zbytečně ztrácím čas. " " To vím, " přisvědčil Honza. " Počkám na tebe.


Zatím se všechno pohybovalo za sklem, tedy jaksi neskutečně, nemohl si přivonět ani sáhnout, přivykat si na novou skutečnost, ale už se blížila kvapem chvíle, kdy to bude všechno kolem něho, kdy ho obklopí a pohltí venkov a stane se součástí jeho štěstí. Mimoděk se začal po dlouhé době usmívat, připadalo mu, že se trochu vrací do dětství a začíná se chovat jako kluk, který nemá jiné starosti. " Jestli si chcete zapálit, pokud ovšem kouříte, v palubní desce je krabička spart. " " Vy nekouříte? " zeptal se svobodník, který přivítal nabídku a otevřel zásuvku před sebou.


když si muži prohlíželi na ulici její poprsí, zdálo se jí, že tím pustoší i kus nejtajnějšího soukromí, které patří jen jí a jejímu milenci. Ale teď byla stopařkou, ženou bez osudu ; byla zbavena něžného pouta své lásky a začala si uvědomovat intenzívně své tělo ; cítila je tím dráždivěji, čím cizejší byly oči, které je pozorovaly. Už šla kolem posledního stolu a nějaký přiopilý muž, chtěje se pochlubit svým světáctvím, oslovil ji francouzsky : " Combien, mademoiselle? " Dívka tomu rozuměla. Vypjala se a prožívala každý pohyb svých kyčlí ; zmizela za plentou. 9 Byla to všechno divná hra.


Ne v té naivní poetické rovině, jenže uvažujeme stejně bez znalostí a vědomí souvislostí. Naše omyly nejsou tak zjevné jako omyl mého vnuka, nejsou však o nic méně směšné, ba často jsou přímo scestné. Naše omyly bývají - nebezpečné. Jsme děti. Děti bez znalosti souvislostí - a možná proto se tak smějeme skutečným dětem. Člověk se tak dlouho posmívá, dokud nezjistí, že směšný je on sám. " Babičko? " Úpěnlivé oči, vnoučkovy veliké něžné oči visely na mě pohledem, nepřestávaly mě uznale pozorovat. Co jsem měla dělat. Opustila jsem na chvíli svou společnost. Vyšla jsem si s vnoučkem do zahrady.


" No víte, Filip.., " nedomluvila a zapýřila se jako novicka. " Jo tak, " pochopila jsem okamžitě. " Jestli to víš od doktora Pelikána, potom na tom jistě něco bude. Má informace vždycky z první ruky, " dodala jsem zamyšleně. " Ale když tu zůstane jen jedna síla, " počítám objektivně, " sama tuhle práci nemůže zvládnout. Psát jídelní lístky, plánovat denní, týdenní a měsíční stravu, to dá pěknou práci. K tomu ještě běhat po oddělení a ještě pořád hlídat v kuchyni. Původně jsme na to byly čtyři a neustále se naše stavy snižují. " Magda si vcelku nevzrušeně lámala klouby na rukou.


Ve Valmontovi, mém filmu z roku 1989, je scéna, ve které se hrdina snaží udělat dojem na ženu, kterou svádí tím, že sebou plácne do jezera. Předstírá, že se topí, ale trik nefunguje. Žena uteče. Potom, když se vrátí do svého pokoje, kape z něj voda a vodní buřina se mu nalepila na šaty, střetává se tváří v tvář s jinou ženou, která se může stát jeho osudem. Ten zmáčený směšný muž je překroucenou ozvěnou mého nepodařeného dobrodružství s Martou Franclovou. DÍVKA VE VLAKU


Jednoho dne se dozvěděl, že městem bude projíždět mistr. Považoval za samozřejmé, že se s tímto váženým mužem musí ukázat před novináři. Ale mistra ani nenapadlo pro toho vykořisťovatele něco dělat. Bez zastavení přešel okolo hlavního vchodu továrny. Ignoroval smršť blesků fotoaparátů i továrníka a pokračoval vzhůru do města. Továrníka tento očividný nezájem rozzuřil, za loket odtáhl svého tajemníka stranou a sykl : " Zastavit! Doveď ho sem! " Tajemník to ale po několika chvatných krocích vzdal, s pokrčenými rameny a s nechápavým výrazem v obličeji se vrátil zpátky.


" Mám moc práce. Jsem v jednom kole. Valentýna se učí na závěrečné zkoušky a Magda onemocněla. Chtějí po mně, abych se vrátila do práce, alespoň po dobu prázdnin. Pracovní neschopnost dietní sestry prý bude dlouhodobá. " " Jestli mě už máš, Simono, dost, řekni to na rovinu a nevytáčej se. " Markův hlas zněl smutně, ale rozhodně. Chtěl mít jistotu. " Já se nevytáčím, ale opravdu na tebe nemám čas. " Dopřála jsem mu ještě naději, i když jsem věděla jasně, že se náš vztah chýlí ke konci. " Co Leoš, jak to s ním vypadá? " projevil dávku zvědavosti. " No, víš, vrátil se k Valentýně.


Neodpovídala a v zelených očích se jí zračilo, že je duchem nepřítomna. " Posloucháš mě, miláčku? " zašeptala jsem měkce. Přišlo mi jí líto. Vypadala jako nevinnost sama. Už jsem zapomněla, jak se vynořila nahá ze svého pokoje, kde na ni čekal v posteli Leoš. Je přece jen hrozně mladá, říkám si. Je ještě naivní. Kdyby se mi tak podařilo zbavit ji vlivu toho přechytralého doktůrka! " Už můžu? " slyším Valentýnu. Vrátila jsem se zpět do reality. Musím správně volit slova, protože je zřejmé, že Valentýna je zamilovaná dětskou láskou, která bývá nebezpečná. " Co jestli můžeš? " ptám se nechápavě. " Mluvit, " pravila klidně.


Bylo před nimi ještě třináct dnů dovolené. Symposion První jednání Inspekční pokoj Inspekční pokoj lékařů ( na libovolném oddělení libovolné nemocnice v libovolném městě ) svedl dohromady pět postav a spletl jejich jednání a řeči v nicotný, a přece tím radostnější příběh. Je tu doktor Havel a sestra Alžběta ( oba mají toho dne noční službu ) a jsou tu další lékaři ( zavedla je sem jakási sotva důležitá záminka, aby u pár donesených lahví vína seděli s oběma sloužícími ) : plešatý primář téhož oddělení a sličná třicátnice, doktorka z jiného oddělení, o níž celá nemocnice ví, že s primářem chodí.


Vzbudila tovaryše, dala jim ochutnat z těch pochoutek a nakázala, aby do rána vyrobili zrovna takový stolek, jako byl ten kouzelný. Ráno stolky vyměnila a chalupník uháněl domů. Už se nemohl dočkat, jak si se ženou pochutnají. Svolal děti a všichni se těšili, jak se konečně pořádně najedí. Sedli si kolem stolu a otec řekl : " Stolečku, prostři se! " Opakoval to znovu a ještě jednou, ale nic! Stolek stál, jak ho tam chalupník postavil. Všichni se zklamaně zvedli a byli stejně hladoví, jako když si ke stolku sedali. Chalupníkovi to vrtalo hlavou. " To není jen tak, " povídá ženě.


My zapomínáme, Velká spravedlnost nezapomíná. Bylo to od té ženy nespravedlivé vůči dětem? Byly děti nespravedlivé? Neuměla odpustit ona a neuměly odpustit ony? Těžko říct. Vím jen, že většinou si svůj vlastní osud píšeme tím, jak zacházíme s osudy svých blízkých. Tonička Tonička je lípa. Veliká lípa, která roste na břehu řeky, a když kvete, má vonnou korunu plnou bzučících včel. " Tuhle lípu měla moc ráda moje babička, " povídala paní A. C., když jsme šli údolím k řece. " Byla to mlynářka a milovala tenhle kraj, kde její předci žili a mlynařili už dvě stě let.


Všude se válely pracovní hadry, špinavé boty a prázdné flašky. V ubikaci pro sezonní pracovníky nebyla sprcha ani vana. Na mytí tu byla jedině plechová výlevka na chodbě, kde smrděl věčně ucpaný a přetékající záchod. V šest ráno mě společně s hloučkem mžourajících horníků nahnali do klece a spustili do šachty. Štajgr, z kterého to páchlo jak ze sudu, mi podal pneumatickou vrtačku a ukázal mi, jak ji nasadit proti zdi sloje. Byla to těžká a zlá bestie, která mě naklepávala jak řízek po celých osm hodin. Na konci šichty mě bolelo celé tělo a ruce se mi vyčerpáním klepaly.


V tom časopisu jsem četl o turistech, kteří vyšli na onu horu a dívali se na velkolepé panorama - a uviděli matku s dcerou. Ty dvě ženy vyrazily k hoře a nevěděly, že se kvapem blíží příliv, voda stoupala a ony zůstaly v místech, kam se voda valila, narážela do nich, vlny je házely na skaliska, jindy bezpečná cesta se změnila na ďábelskou, ženy křičely a volaly o pomoc, vlny je obklopovaly, podrážely jim nohy, srážely je. A lidé z hory se na ně dívali. Pozorovali je, fotografovali, vzrušovali se velkým dobrodružstvím.


U dveří stál ten gestapák, a jak jsme tak seděli na hrubé lavici a povídali, nikdo nevěděl pořádně, o čem mluvit. Tak, Miloši, jak to jde ve škole? A jak se má Čáslav? Bylo letos hodně meruněk, Pavle? Měl bys je zavařit. Jestli seženeš cukr... A co paní Procházková? Naše konverzace sestávala ze samých banalit, ale bylo to mých posledních patnáct minut u maminky na klíně. Tak to stačí, řekl náhle gestapák. Otevřel dveře a pokynul mámě. Bitte! Maminka nás všechny políbila, pohladila po rukou.


Aleš s Blankou se plížili z kuchyně a odnášeli nějaké tašky k nim do šatny. Jindy bych určitě zasáhla a brašny jim zkontrolovala, ale dnes mi to bylo jedno. Ať si pomůžou. Když v kuchyni nebude nic chybět, nechám to tak. Udělám dnes všude inventuru, vyžehlím všechny resty, abych odešla s čistým štítem a můj nástupce převzal čistý stůl. Kohopak asi na tohle místo seženou? Dietních sester je stále v nemocnicích nedostatek. Ostatně jako všeho zdravotnického personálu. Ať si vedení nemocnice poradí samo. Možná se vrátí Magda z neschopenky... Je mi to jedno.


Budu - li mít ovšem dost sil vzepřít se rezignaci, která je určitě horším zlem než tato smutná komedie. Možná, že jste odhalila primáře správně. Ale já ho mám takto ještě raději a nikdy bych mu nemohl ublížit, z čehož plyne, že bych nikdy nemohl mít nic s vámi. " Doktorčina odpověď " Milý doktore, " pravila doktorka, " mezi námi je méně rozporů, než se domníváte. Vždyť i já ho mám ráda. Vždyť i mně je ho líto jako vám. A vděčná mu mám být za víc než vy. Bez něho bych tu nebyla na tak dobrém místě.


A jak jsem jela tou tramvají ze školy domů, napadlo mě, že stejně, jako se dá vypouštět na dlouhou oběžnou dráhu zlo, zrovna tak se dá vypustit i něco dobrého, nějaké potěšení, dobrý skutek. Všimla jsem si, že v přecpané tramvaji se jen tak tak drží na nohou rezignovaný starý pán, usmála jsem se na něj a nabídla mu místo. " Děkuju, " zašeptal a sklouzl na sedadlo. Podíval se na mne vděčně. Stálo se mi dost špatně se dvěma taškami, které jsem vlekla z města, ale měla jsem hezký pocit, jako bych na oběžnou dráhu vypustila něco onačejšího.


Ostatně vzpomeňte si : její ňadra a zadek zaplnily dnes večer tento pokoj jako dav demonstrantů. Opravdu, primáři, to byla demonstrace! A vzpomeňte si na ten její striptýz, jen si vzpomeňte, jak ho prožívala! Primáři, to byl ten nejsmutnější striptýz, jaký jsem viděl! Vášnivě se svlékala a zůstávala přitom stále v nenáviděném pouzdře svých ošetřovatelských šatů. Svlékala se a nemohla se svléknout. A přestože věděla, že se nesvleče, svlékala se, protože nám chtěla sdělit svou smutnou a nesplnitelnou touhu svlékat se. Primáři, ona se nesvlékala, ona zpívala o svém svlékání, o nemožnosti se svléknout, o nemožnosti se milovat, o nemožnosti žít!


Potom vyzkoušel dlouhý a tenký kříž, který byl sice lehčí, ale všude s ním neustále narážel, takže se cítil jako ve vězení. Proto si na záda naložil středně velký kříž, který se zprvu zdál být celkem snesitelný. Ale jakmile si ho srovnal na ramenou, měl pocit, jako by se mu stále do šíje bolestivě zarýval trn. Tak vyzkoušel jeden kříž po druhém, ale vždycky se objevily nějaké nepříjemnosti. Protože se mu nezamlouvalo nic z toho, co se nabízelo na první pohled, začal hledat i vzadu. A pak uviděl jeden kříž, mírně zakrytý ostatními, který se mu něčím zamlouval.


Proč bych se měl posmívat té usilovné primářově snaze nebýt tím, kým je? Starý člověk se buď smíří, že je tím, čím je, tím žalostným úbytkem sebe sama, anebo se nesmíří. Ale co má dělat, nesmíří - li se? Nezbývá mu než dělat, že není, čím je. Nezbývá mu než vytvářet namáhavým předstíráním všechno to, co už není, co je ztraceno ; vymýšlet, vytvářet a předvádět svou veselost, vitalitu, kamarádskost. Vyvolávat svůj mladistvý obraz a snažit se s ním splynout a zaměnit se s ním. V té primářově komedii vidím sám sebe, svou vlastní budoucnost.


Láďa i Veronika s Jiřinou sedí na koberci a vybalují dárky. Láďa dostal kapesní nůž a Veronika novou panenku. Štědrovečerní noc se láme ve vločkách zmrzlého sněhu. V oknech se odrážejí plamínky svíček. Když Láďa usíná, cosi ho zašimrá pod bradou. " Co je? " " To jsem já, " šeptá Veronika, " můžu jít k tobě? " A už vklouzla pod peřinu a celá se schoulila. " Aby mi nebyla zima, " vymýšlí si. A obejme ho kolem krku. Za chvíli oba spí. Prosklené dveře operačního bloku půlí chodbu a oddělují svět čekajících.


Za oponou ale v tratolišti krve a v bezvědomí ležel náš kulisák. Opravoval narychlo nějaká světla, dotkl se holého drátu, dostal ránu, spadl ze žebříku a nevědomky tak způsobil oživení v sále. Kulisák si pobyl několik týdnů v nemocnici. Představení ve Slaném bylo nakonec odměněno dlouhým neutuchajícím potleskem, při kterém celý sál povstal, což je pouze potvrzením rčení, že život je komedie s tragickými následky. Koncem jara 1950, když se Balada z hadrů stále ještě úspěšně hrála, jsem nastoupil na talentové zkoušky na DAMU.


A zase vyrazil na svoji nekonečnou cestu jedním ponurým vinohradským činžákem. Nakonec musí ztratit rozum, zdálo se. Jenže on se každý den, jak mi říkala sousedka, po ránu oblékl, umyl, oholil, jako by ho čekala nějaká daleká cesta, a pak vyrazil. Celý vesmír, všechny pozemské cesty se vešly do těch schodů. Skoro nejedl, i když měl peněz dost, nečetl ani noviny, zřejmě se nemohl na nic soustředit, byl stále hubenější, vyzáblejší. A jednou jsem otevřela dveře a on na schodech nebyl.


Pokud je to pravda, dítě je jistě Leoše. Ale to nemohu nikomu prozradit, protože je nepochybně trestuhodné spát s manželem své dcery. A jestliže jejich manželství vzalo takový tragický konec, je to mnohem horší. Lidé by řekli, že jsme to spolu táhli už za jejího života, a měla bych peklo. Jako by nestačilo, co jsem už prožila. Mohla bych podstoupit umělé přerušení. Ale dá se provést interrupce v nemocnici, kde pracuji, tajně? V žádném případě. Hned by se šuškalo, kde jsem si dítě uhnala a proč se ho chci zbavit a tak dále. Musela bych se obrátit někam mimo město.


" Moje malá vnučka, " vyprávěl pan K. L., " mi jednou běžela ukázat obrázek, co namalovala ve školce. Měl jsem tehdy zrovna rozdělané objednávkové listy firmy, které jsem v penzi vypomáhal. " Dědečku... " Zvedl jsem nerad oči. Mávala obrázkem a za ní stála její matka, má dcera. " Dědečku, dědečku, koukej! " " Nemůžete chvíli počkat? " zavrčel jsem. Obě stály zaražené a dívaly se na mě. " Mám obrázek, " volalo ale stále radostně děvčátko, tříleté usměvavé děvčátko. " A já mám práci, " řekl jsem. " Už od nádraží se těší, jak dědečkovi ukáže obrázek, co namalovala, " řekla mi dcera.


S Tomášem Frejkou už jsem v té době v kontaktu nebyl, a kdykoli jsem tyhle strašné věci četl a slyšel, litoval jsem ho a představoval jsem si, jakým asi prochází peklem. Jednoho dne všechny noviny v zemi otiskly otevřený dopis předsedovi státního soudu. Vážený soudruhu, žádám pro svého otce nejtěžší trest - trest smrti. Vidím teprve teď, že tento tvor, kterého nelze nazvat člověkem, protože v sobě neměl ani kouska citu a lidské důstojnosti, byl mým největším a nejzavilejším nepřítelem.


Poukazoval jsem v ní na to, jak je nespravedlivé, když se někdo po zádech svého stranického tatínka dostane tam, kam očividně nepatří. Ráno jsem zasedl do lavice a čekal, kdy si mě zavolají, ale nic se nestalo. Uplynulo několik dní a mně se ulevilo, když tu náhle pro mě přišli, že se mám dostavit do ředitelny. Za svým obrovským psacím stolem stál ředitel Jahoda. Mlčky si mě prohlédl. Ukázal na list papíru, který ležel před ním. Vzal jsem ten papír a přečetl si prohlášení, které zjevně čekalo jen na můj podpis : Tímto vystupuji ze školy... Položil jsem papír zpátky.


A pak jsem ho uviděl, choulil se u ohořelé zdi a díval se snad vyděšeněji než já. Co to ti lidé, ti moudří obři, dělají? ptaly se jeho oči, ptaly se hořce. Objal jsem ho a tiskl k sobě. A v tu chvíli jsem zaslechl ohlušivou ránu. Bylo to dost blízko. Bomba dopadla na dům, v němž jsem se prve skrýval, na dům, ze kterého jsem vyběhl hledat Ajaxe. Dům se zřítil a rozdrtil i sklepení. Vidíte tenhle obojek, co visí tady na věšáku? Je to obojek po Ajaxovi, a druhým dědictvím, co po něm mám, je můj vlastní život.


Přítel zvedl hlavu od novin a vytřeštěně zíral na prázdný obal. " Když ty nenávidíš tatínka, " vydechlo dítě a dívalo se na ni velkýma očima. Přítel vyskočil, nastartoval vůz a okamžitě přivezl chlapce ke mně do nemocnice. Celý se třásl a zničehonic povídá, že před nemocnicí hoch ukázal do temného nebe : " Tatínku, podívej, dneska jsou tak krásné hvězdy! " Když mi vzápětí přítel ukázal prázdný obal od léků, které dítě snědlo, zesinal jsem. Chlapec ještě vypadal normálně, ale já věděl, že už za pár minut, za pár vteřin... Možná nevíte, co taková otrava znamená : zrakové a sluchové halucinace, hrůzu.


" Měli bychom co nejrychleji zmizet pryč z tohohle nebezpečného místa. " Spěšně si přehodili pytle přes ramena a znovu vyrazili na pochod. " Měli jsme na něj dávat lepší pozor, " naříkal jeden. " Ale vzadu oči nemáme, " odpověděl druhý. " Když se loudal a ani jednou na nás nezavolal, je to jeho vlastní vina. " " V tom případě ho ale musel chytit strašně silný medvěd, " mínil druhý. " Docela určitě to byl nějaký obrovský hnědý medvěd, jen ten může napadnout takového statečného muže. "


Mlčky jsem si prohlížela starobylý nábytek s několika málo kousky vzácného porcelánu po mamince, stojanové pendlovky po tatínkovi, rozvrzané kanape, na kterém jsem spávala. Můj pohled se zaryl do modrého prošlapaného peršanu. Musím na vzduch. Převlékla jsem se do tepláků, starého vytahaného svetru, obula si vysoké holínky a z dřevěného věšáku stáhla zelenou pláštěnku, jejíž kapucu jsem si nasadila hned v domě na hlavu. Přes dvorek jsem se dostala do polí a vyšlapanou cestičkou okolo kravína vešla do lesa. Nevnímala jsem zralé maliny, ani houby vykukující z jasně zeleného mechu, kterým se po dešti vesele leskly hlavičky.


Nakonec postavila na každý připravený stolek natištěnou cedulku Zadáno a zmizela v kuchyni. Voják si svého společníka prohlížel a mimoděk ho odhadoval. Díval se chvíli na jeho ostrou, rozhodnou tvář, šedivé vlasy a nakonec se zahleděl na jeho ruce. Byly drobné a nervózní, s tenkými prsty, které se nepokojně chvěly. Profesor postřehl vojákův pohled a zrozpačitěl. " Taky proto jsem odešel, " řekl jako by mimochodem tomu neznámému mladíkovi ve vojenské uniformě, jehož jméno vlastně neznal. Copak ten mládenec proti němu může vědět nebo vůbec pochopit, co pro chirurga znamenají třesoucí se ruce!


Jejich otec, generál české armády, byl největším hrdinou protifašistického odboje. Němci ho nezlomili ani mučením, jemuž nakonec podlehl. Bratři Mašínovi byli zjevně po něm a několik let vedli malou, ale efektivní odbojovou skupinu, která provedla řadu sabotáží proti komunistickému režimu. Byli mladí, nebojácní a věřili rozhlasové stanici Svobodná Evropa, která slibovala, že brzy přijdou Američané a udělají s komunisty krátký proces. Mašínovi se na to chystali tím, že zakládali požáry a napadali stanice SNB, aby získali zbraně. Pár příslušníků přitom taky zabili.


Jen se podívej na oteklé tělo mojí mladší dcerky. Napila se špatné vody a kolika ji málem zabila. " Truchlící žena litovala malou holčičku a moc dobře věděla, jak trpí i její matka. Připravila speciální čaj, jehož zvláštní složení znala, a starala se společně s matkou o nemocnou, dokud jí neklesla horečka. Pak se vydala dál a došla až k domu, který vypadal plný blahobytu a bohatství, v jeho krásné zahradě byla dokonce i studna. " Kdo je tak bohatý, že má vlastní studnu, má nejlepší vodu a určitě nezná žádné utrpení, " pomyslela si.


Valentýna se parádila před zrcadlem. Vlasy si řádně natupírovala, navoněla se mým parfémem a zatočila se dokolečka. Zvonové rukávy halenky se jí rozevlály, jako vlajky na Prvního máje. " Někam jdeš? " vzala jsem do náručí Janičku a přidržela jí láhev s ohřátým mlékem. " Jo, " odvětila roztržitě. " Máme s holkama sraz v hospodě. " Povytáhla jsem vytrhané obočí. " To už je tento týden popáté, " spočítala jsem na prstech. " Byla jsi v noci pryč v pátek, v sobotu, v úterý a ve čtvrtek. " " A tobě to vadí? " přejela leskem na rty našpulenou pusu. Janička kroutila hlavičkou a dudlík láhve odmítala. Vypila jen malinko.


" Ne, Alice, " řekl Eduard, " ty mne nemáš ráda. Tys mne nikdy neměla ráda. " " To není pravda, " šeptala Alice a Eduard si s uspokojením všiml, že má mokré oči. " Nemáš, Alice, to se vycítí. Tys byla ke mně vždycky docela chladná. Tak se nechová žena, která miluje. To já moc dobře vím. A teď ke mně cítíš soucit, protože víš, že mne chtějí zničit. Ale ráda mne nemáš a já nechci, aby sis to namlouvala. " Šli pořád dál, mlčeli a drželi se za ruce. Alice tiše poplakávala a pak se najednou zastavila a ve vzlycích pravila :


Když šel chalupník spát, poprosil hospodyni, aby mu mlýnek schovala na bezpečné místo. Jen ji nabádal, aby neříkala : " Mlýnku mel! " Mlynářka šla s mlýnkem do komory a žertem řekla : " Mlýnku, mel! " Z mlýnku začaly padat zlaté dukáty, za chvíli jich byla pěkná hromádka. Takový pomocník by se mi hodil, pomyslela si mlynářka. Vzbudila tovaryše a nakázala jim, aby do rána zhotovili mlýnek, který bude navlas stejný jako ten chalupníkův. Tovaryši udělali, jak paní poručila, a když se ráno pocestný chystal vyrazit, mlynářka mlýnky vyměnila. " Pojď sem, ženo! " volal chalupník, když přišel domů. " Nastanou nám lepší časy. "