Nebo ano? A proč? Nenávist " Poslyšte, co se stalo jednomu mému dobrému příteli, " začal vyprávět doktor L. M. " Uslyšíte o lásce a nenávisti. Tato dvě slova, vlastně jejich obsahy, jsou stará jako lidstvo samo, ba prý i starší. Čteme o nich v románech, vidíme je v různých podobách rozvíjet se na plátnech kin a televizních obrazovkách, kněží o nich mluví k lidu po staletí tak často, až mnoha lidem zevšedněla. A přesto zůstávají stále aktuální a nikdy tomu nebude jinak Přítel žil se svou ženou ve vztahu, který bohužel není až tak vzácný, ve víceméně utajovaném vztahu nenávisti.


Máša vrtí hlavou a bere ho za ruku, Láďa ji svírá v dlani. Sedí vedle ní a představuje si, jak skolí docela sám obrovského medvěda, jenom pro ni, aby jí udělal radost, budou pak žít spolu... Někdo do něj šťouchá. " Co je? " otáčí se. " Co blázníš? " " Učitelka tě volá, " gestikuluje nenápadně soused přes uličku a ukazuje k tabuli. Skutečně, učitelka Láďu propichuje očima, které srší za skly brýlí. " Zase nedáváš pozor! Pojď zopakovat, co jsem říkala! A vstaň, když s tebou mluvím! " Láďa rozpačitě vstane, jako by se právě probudil, nemá ani potuchy, co říkala, natož aby to mohl opakovat.


Podle něj nese tato rostlina své latinské jméno - Robinia. Větve akátu mají trny, listy jsou vejčité. Plody jsou umístěny v dlouhých, hnědých luscích. LILIOVNÍK Kůra : hnědá, hladká Plod : šiška ( v říjnu ) Domovem liliovníku je Severní Amerika. Jeho květy se podobají tulipánu. Čtyřlaločný list vypadá, jako by mu někdo ustříhl špičku nůžkami. Plodem je malá šiška. MORUŠE Kůra : šedohnědá Plod : souplodí ( v červenci ) Moruše pochází z Číny. Její listy jsou nejlepší potravou pro housenky bource morušového. Strom potřebuje hodně tepla. Plody moruše připomínají maliny a chutnají sladce. U cesty Je ještě teplo jako v létě. Na plotě se usadil otakárek fenyklový.


Co činit, abychom neztratili ani jednu z těch základních i doprovodných hodnot zrovna tak snadno, jako odkládáme z hromádky papírů jeden po druhém. Je to moc užitečná hra. Minuty, jež člověku zabere, se mohou neuvěřitelně vyplatit, mohou otočit celý náš život směrem, který jsme si dosud neuvědomovali... Kdyby si tuhle hru zahráli všichni lidé a všichni při ní důkladně přemýšleli, byla by naše psychiatrická profese brzy zbytečná. " " Anebo obráceně, " zapochyboval jsem. " Víte, strach, často zbytečný, a nechuť přemýšlet, to jsou ti nepřátelé, kteří k nám vodí pacienty. Zahrajte si tu hru. Je to mnohem víc než jen hra. " Blůza


Kolem se přežene ohromný vlčák, Veronika se bezděčně chytá Ládi za nohu, schovává se. " Já se nebojím, " oznamuje však ihned statečně. Ale pro jistotu se otočí, aby byla od psa co nejdál, a přitom bratra div neporazí. Pes očichal rohy a běží dál. Po cestě od Krásné přichází neznámý vysoký starý muž s holí. Láďa bere sestru za ruku a utíkají. Každé ráno stejný ceremoniál. Snídani, obléknout se, umýt. A pak dlouhý zimní den. Pořád něco číst v tom nezvyklém tichu a nebo jen odpočívat v lenošce? I ticho někdy děsí. Praskání zdí, monotónní odtikávání kukaček, ohraničující čas.


Můj přítel byl v tom věku, kdy se obvykle cítí ona hranice, jenže všichni, co jsme ho znali, bychom dali krk za to, že jeho se ta magická hranice netýká, on že je stále na sluneční straně. Byl bohatý. Více než to. Byl velice bohatý. Měl krásnou vilu, měl dům u moře a mohl sobě a své rodině dopřát to, co obvykle lidé svým rodinám a sobě marně touží dopřát.


Byl večer, krásný idylický večer, do jakého se hovory o válce vůbec nehodí. Ale budiž. " Vím to. " Tříleté dítě ke mně pozvedlo užaslé oči. " A víš, že v té válce... " Odmlčelo se. Asi chce říct něco tak hrozného, že slova mu jaksi nemohou projít maličkými ústy. Zkusilo to znovu. " Víš, že v té válce... " Druhé dítě, desetileté, které už o válkách slyšelo tolik a tolik jich vidělo v televizi, se začalo posmívat. Jenže to malé se opět obrátilo ke mně. " Víš, že v té válce zabili jednoho pána? Tatínka? " Co na to říct... " Vím to. "


" Podívej, vidíš? " Láďa ukazuje na zbytek zalomeného gotického arkýře, přímo nad hlavou. " Co mám vidět? " diví se Veronika trochu zklamaně. " V té zdi je určitě poklad, " řekne potichu a tajemně. Veronika si ho nedůvěřivě změří. " Poklad? A jak to víš? " " Vím, celou zeď jsem oťukal. A když to zazní dutě, je tam určitě poklad, slyšel jsem o tom jednou v rádiu. Leda že by... leda že by... " Váhá, zda má před Veronikou říct, co ho právě napadlo, ale nápad je tak silný, že se nemůže ovládnout. " Leda že by tam byla... že by tam byla zazděná bílá paní.


Na jaře 1945, hned jak jsme získali Rut zpět, se mí bratři pustili do oprav. Nebyl materiál, chyběli řemeslníci, a tak to všechno stálo spoustu potu a námahy. Pomáhal jsem při opravách celé léto. Bylo mi tehdy třináct a hrozně jsem chtěl, aby ten penzion byl stejný jako dřív, i když jsem věděl, že jako dřív už nebude nikdy nic. Po válce byly Sudety podivná krajina. Všichni ti kluci, kteří se mě tehdy s kamennými ksichty chystali ukamenovat, a všechny ty holky, které se na to dívaly, byli odsunuti do Německa.


Mít kolem sebe dost lidí, kteří nás mají rádi a dají nám najevo, že by byli smutní nebo dokonce naříkali, kdybychom udělali to nebo to, dělali bychom to vůbec? Potíž je, že takových lidí moc nemáme. A tak děláme věci, o nichž víme, že jsou nesmyslné. Proto sami odcházíme do černého ticha. Vždycky, když mám chuť na cigaretu, uslyším tenký láskyplný měkký hlásek, hlásek toho, kdo mne má rád. " Dědečku, budu plakat... " Sloh Dítě řeklo : " Dneska jsme psali sloh. " Pozvedla jsem při obědě oči od talíře. " Jo, a o čem? " " Maminka. " " Jak, maminka? " " Tak se ten sloh jmenoval. "


Stalo se už zvykem nedívat se na něj častěji, než bylo nutné, a nekazit si dobrou náladu jeho chátráním. Jen nejstaršího syna z rodiny zřejmě nemilosrdné známky stáří vůbec neděsily. Jeho srdce naplňovaly láskyplné vzpomínky na dědečkovu něžnou náklonnost, na procházky ruku v ruce a na mnohá tajemství, která dědeček mrknutím oka slíbil střežit. A proto byl jediný v rodině, kdo si všiml, že se dědeček chvěje zimou. " Dědečkovi je zima. Nemáš pro něj nějakou deku? " zeptal se. " Nemám tady už žádnou deku, " zabručel otec za novinami. " V garáži leží jedna stará, tu si můžeš vzít. "


Dnes už ne. " Podíval se na hodinky. Potom sáhl do kapsy u modré košile s rozhalenkou a vyndal z ní malou krabičku, kterou mi hodil na stůl, přímo na rozevřený jídelní lístek. " Co je to? " otázala jsem se vcelku zbytečně, neboť jsem si jednoduše přečetla na obale nápis NEUROL. " To jsou léky na nervy. Potřebuješ je jako sůl. " " Hele, odešel jsi, když jsem s tebou chtěla mluvit o našich dětech. Vyřešila jsem to bez tebe. A ty řekni Leošovi, ať nechá Valentýnu na pokoji, ano? " Vyskočil beze slova z křesla v okamžiku, kdy otevřela dveře Magda.


Jenomže teď má ta úpěnlivá zvědavost dokonale jiný přízvuk. Osud je moudrý. Osud ví, kdy nám má ujet vlak. A proč. A kam. My se vztekáme, zoufáme si, nadáváme, protože jsme jako ti, co nemají brýle a nevidí dál než na půl kroku. Všechno, co se děje, slouží k našemu spasení, říkal kdysi jeden starý moudrý kněz. A od té doby, co jsem tohle zažil, si říkám, když mi něco nevyjde : vida, a já myslel, že obráceně by to pro mě bylo lepší... Bůh kreslí křivými čarami rovně. Pár vteřin


Tam seskočila z kočáru, odestlala postel a milého mužíčka do ní uložila. Ráno si urozený pán protíral oči a nemohl přijít na to, kde se to ocitl. Že by se jeho panská komnata změnila za jednu noc v obyčejnou světnici? Za chvíli přišla jeho žena a povídá : " Vyspal ses dobře, můj milý? Jak vidíš, sladce se spí i v selské posteli. Určitě se ti tu bude líbit. " " Ale jak se to stalo? Cos to se mnou udělala? " " Tys zapomněl? Když jsi mě včera vyhnal z domu, dovolils, abych si s sebou vzala, co se mi nejvíc líbí.


Jednou na jaře jsme se s přáteli, kteří ji navštěvovali, domluvili a nabídli jí, že ji vyneseme z bytu, odvezeme někam za město. Odmítla. Prý by při tom měla takové bolesti, že by z toho přemístění nic neměla a nám by jen zkazila jarní den. Zkazila? Neuvědomovala si snad, co pro nás, kteří k ní docházíme, znamená... Sama vím o hodně lidech, kterým změnila životy, které vytáhla z beznaděje, které doslova zachránila. A to nemluvím o mnoha jiných, jež jsem neznala. V jedenatřiceti letech zemřela.


Pak se rozloučil s nastávající tchyní a se švagrovými. " Mějte se tu dobře, " zavolal a už uháněli z vesnice. Hanička seděla v kočáře jako hromádka neštěstí, smutná a uplakaná. Ženich ji utěšoval, ale nebylo to nic platné. Děvče mlčelo jako ryba. " Nestýskej si, ničeho se neboj. U mě se budeš mít dobře. Dám ti všechno, co si budeš přát. I lnu a konopí budeš mít na celou zimu a sladká jablíčka k zakousnutí. " Ale Hanka byla čím dál smutnější. Navečer dorazili do zámku, který patřil tomu pánovi.


Možná by mi mohl pomoct Honza. Má mnoho konexí, a jistě nejen zde, ale po celé republice. Další možnost je dítě si nechat, a v rodném listě nechat kolonku otec prázdnou. Našli by se jistě spekulanti a měli by bombastickou senzaci, ale jistě by nevěděl nikdo nic. Při představě, jak držím v náručí děťátko, které patří jenom mně, miluje mě nesobeckou a nezištnou láskou, se mi něco pohnulo u srdíčka. Je mi šestatřicet a jsem úplně sama. Nemám manžela, milence, rodiče, ani dítě. Jak dlouho ještě budu žít na tomto světě? Možná ještě jednou tolik.


Také v zájmu své rodiny se budu muset novému úkolu věnovat zcela a naplno. Lituji, ale už není možné, abych se stal jedním z tvých žáků. " " Vidíte, " řekl mistr svým žákům, " zase přišel jeden z těch, kteří tu jen chtějí zapomenout na svá zklamání. " Sny Zdálo se, že záře zapadajícího slunce melancholii mladého muže jen posílila. Jeho otec zemřel před dvěma dny a on se s tím zatím nemohl smířit. Uvědomoval si svou neutěšenou situaci, ocitl se na šachovnici života v přední řadě a bez ochranné ruky nad sebou, vystaven nejistotě. Jako jediný dědic otcova jmění alespoň nezůstal bez prostředků.


Vsadil bych se, že v tomhle městě teď leccos hoří a lidé si neuvědomují, že pálí něco velmi hodnotného. Třeba to nejcennější, co v tomhle životě měli mít. Spravedlnost " Všechno, co děláme, se někde zapisuje, " řekla L. U., opatrovnice z domova důchodců. " Povím vám, co se tady u nás stalo minulý týden. Nikomu jsem to ještě nevyprávěla a asi ani nebudu, protože by mi vyčetl, že moralizuji. Moralisté se v poslední době asi bojí hovořit, " usmála se, " já vám ale povím, co se u nás stalo, protože vás znám a vím, že to můžete zapsat, že.


Nech mě! Naval! Teď už mi bylo jasné, že jde o nějakou levotu, takže jsem ho vyděsil tak, až mi ten papír vydal. Milá mami, četl jsem. Moc a moc Tě pozdravuji. Nemusíš se o mě bát a prosím tě, nijak si nevyčítej, že jsi mě na tuhle školu poslala. Moc se mi tady líbí a všichni kluci jsou na mě hodní. Mám tady spoustu kamarádů, víc, než jsem měl kdykoli předtím, a všichni mě mají moc rádi... Stál přede mnou a třásl se strachy před dalším pokořením, ale nejvíc pokořený jsem se cítil já. Promiň, Perdo.


" Hele, brachu, volala mi sestra z kliniky, dali ti výsledky nějakého Meiera a potřebují mu je poslat na ambulanci. Prosím tě, vrať jim je, jak budeš moct, " " Jakého - Meiera? " " Prostě spletli dvě složky, víš, nepořádek je všude. " " Já mám... " " Jo, prostě jim to vrať a zítra mi sem hoď svoje papíry. Dají ti je. " Když jsem zavěsil, nemohl jsem se pohnout. Tak, teď jsem se narodil, říkal jsem si. Tak v tuhle chvíli jsem se narodil. Představil jsem si chudáka Meiera, " nějakého Meiera ", nemocného, který dostane moje papíry a neví nic o svých čtrnácti dnech.


A když jsem se do zprávy začetl, věděl jsem, že jsem to neměl dělat. Výsledky zkoušek i přiložený komentář hovořily naprosto jasně : nemám před sebou už víc než - maximálně - čtrnáct dní. První, co jsem udělal, bylo, že jsem vytáhl kapesník. Tak obrovité kapky mi na čele nevyrazily ještě nikdy v životě, smrtelný pot, ano, to bude ono. Pak jsem se posadil a zapálil si cigaretu. Po dvou týdnech první. Pak jsem šel do ledničky a vytáhl koňak. Nalil si vrchovatě. A pak jsem si nalil víno, červené, z ledničky. O nějaké našambrování jsem se nestaral. Proč taky.


V tu chvíli se proud emocí přepnul a já ucítil záplavu hřejivého štěstí, nádherný elektrický šok, který mě vymrštil ze sedadla, a já pádil k pódiu a kolem mě se míhaly šmouhance dojmů, neskutečný sál, Spielberg jako stín potřásající mi rukou, a pak už svírám v dlaních těžkého Oscara, záruku nezávislosti, dalších filmů, které si udělám po svém, jistotu ještě svobodnějšího života. Řekl jsem více méně to, co jsem si připravil, ale už při proslovu mi ta myšlenka zase vrtala v hlavě. Proč já? Proč zrovna já? Proč já musím mít takovou kliku?


Hodiny jsem seděl u okna a pozoroval jejich vyučování. Střídaly hodiny rytmiky s přednáškami o marxismu - leninismu. Zoufale se nudily, a tak se mi lehce podařilo navázat s nejhezčí z nich oční souboj. Byla to nevelká holka s pěkným zadkem a krátce zastřiženými hnědými vlasy, hezkou pletí a všedně půvabným obličejem. Neuhnula očima. Zazubil jsem se na ni, ona mi úsměv vrátila a já jí gesty naznačoval, aby přišla za mnou nahoru. Nenápadně kývla, že by ráda, ale že nemůže. A nevymýšlela si. Komunismus je puritánský a holky měly přísný režim.


V operačním sále i v předsálí je nedýchatelné horko. Havlena cítí jakousi hořkou pachuť v ústech. Pečlivě si drhne kartáčkem obvyklými krouživými pohyby předloktí, dlaně, klouby, prst po prstu. Když skončil a sestra mu polila ruce dezinfekcí, vklouzne do připraveného empíru, operační uniformy, navlékne si rukavice a odchází do sálu. Anestezioložka už dávno zapojila ventilátor, kyslík se mechanicky prohání plícemi a na obrazovce naskakuje podivná deformovaná křivka, nejistě blikající. Dívka leží na operačním stole, bledá, zarouškovaná a ztuhlá. Nad ní září umělé, oslňující slunce. Profesor pohlédne na lékařku obsluhující všechny dýchací aparáty.


Kdybych byl tehdy nevyběhl do hořící ulice... Kdybych býval Ajaxe neměl tolik rád, kdybych ho neměl rád... Pán lidí a koček Seděli jsme ve vile cestovatele S. a vyprávěli neobyčejné příběhy, jak už bylo v tomto salonu, vyzdobeném trofejemi z cest, zvykem. Ze stěn na nás shlížela vycpaná zvířata, paroží, zbraně divochů z různých zemí světa, sešklebené tváře domorodých model. Byl jsem už u cestovatele S. mnohokrát a vyslechl jsem příběhů tolik, že by se jimi dala zaplnit tlustá kniha. Do tohoto domu přicházeli lidé, kteří měli neobyčejné zkušenosti a kteří o nich dokázali neobyčejně vyprávět.


Já sám jsem předtím, než jsem se na tu práci přihlásil, viděl tu velkou bednu s miniaturní baňatou černobílou obrazovkou jen asi dvakrát nebo třikrát. Během pohovoru mi řekli, že místo vynáší kromě několika stovek platu hlavně spoustu průšvihů a že je to prostě skvělý džob, a týden nato jsem měl svůj vlastní televizní pořad. Musel jsem samozřejmě ukazovat povinnou kvótu sovětských filmů, ale snažil jsem se taky protlačit do pořadu dobré předválečné filmy Otakara Vávry a Martina Friče nebo progresivní díla západních filmařů, jakými byli například italští neorealisti.


Ledová voda se mi zařezávala do kůže jak žiletky, ale na křídlech lásky a vášnivé touhy jsem zuřivě bojoval, abych se udržel pod mostem, neboť proud řeky mě neustále unášel přímo pod pohledy profesora Hrubého a krásné češtinářky. Vzdálenost, kterou bych normálně uplaval za pár minut, mi takto trvala čtvrt hodiny. Nakonec jsem se přece jen doštrachal na druhou stranu. Vyškrábal jsem se na břeh a běžel do opuštěné obory. Přes holé stromy jsem ji uviděl dřív než ona mě. Stála poblíž brány a netrpělivě vyhlížela na cestu.


Jednoho dne při svém putování narazili na malý potůček, který tam předtím nebyl. Pod jejich nohama vyrazil ze země a jim připadal jako dar, který seslalo samo nebe. Voda byla trochu kalná a mírně slaná, ale jim připadalo, že je to voda přímo z ráje, protože něco tak lahodného již dlouho nepili. " Takovou úžasnou vodu si nemůžeme nechat sami pro sebe, " řekl muž. Donesu ji našemu pánovi, který takovou lahůdku jistě dokáže ocenit. " Naplnil dva měchy, jeden pro sebe na cestu a druhý pro vládce, a vyrazil na cestu.


V každém případě ale bratr musel trávit válku po úkrytech. Zrovna ten rok měl papíry jakž takž v pořádku, a tak to risknul a šel maminku navštívit společně s námi. Ocitli jsme se v proslulé Pečkárně, v budově, která na mě působila hrozivěji a depresivněji než cokoli, co jsem do té doby zažil. Před válkou to bývala banka a podzemní trezory začalo gestapo používat jako zvukotěsné mučicí komory. Později, po válce, tu zřídili svou fabriku na doznání zase komunisti a jejich Státní bezpečnost. Jeden gestapák nás vedl dolů podzemním schodištěm. Všude byly mříže a těžké dveře.


Měla na přední straně několik dírek, které vypadaly jako mikrofon. A je to tady, říkám si, měla jsem skoro pravdu. Je to odposlouchávací zařízení pro mafii. V této chvíli už ví, kde bydlíme, a odposlouchávají nás. Nechtíc jsem však zavadila o nicotný knoflík po straně, a co myslíte, že se stalo? Kachna začala kejhat! Rychle jsem krabičku zase vrátila na místo, stihla zašít její " kůži ", než se Leoš vrátil, a položit ji Janičce do postýlky bříškem dolů, aby nebylo vidět ten " kabel ", který jsem chudince na bříšku vytvořila. A takhle je to se vším.


" Naše krásná paní kolegyně, která dnes úplně září mládím, podala možná opravdu nejsprávnější výklad událostí, " řekl primář doktorce a Havlovi, když se všichni tři sešli na oddělení. " Alžběta si vařila kávu a usnula. Aspoň to sama tvrdí. " " Vidíte, " řekla doktorka. " Nic nevidím, " oponoval primář. " Nakonec totiž nikdo nic neví, jak to doopravdy bylo. Kastrólek mohl stát na sporáku už předtím. Když si chtěla Alžběta pustit plyn, proč by ho kvůli tomu dávala pryč? " " Ale vždyť to tak sama vysvětluje! " namítla doktorka. " Když se nám patřičně předvedla a patřičně nás postrašila, proč by to nakonec nesvedla na kastrólek?


Najednou se nebe zamračilo a začaly padat kapky velké jako pětikoruny. Nejen, že jsem neměla deštník ani pláštěnku, ale než jsme stačily zaběhnout do podloubí nejbližšího domu, obě jsme na kůži promokly. Letní šaty se na mně přilepily a Valentýniny nevypadaly o mnoho lépe. Zůstaly jsme schované několik minut, ale déšť nepřestával a mě napadlo, že už ani nemá smysl se před ním ukrývat, a tak jsem vyšla na ulici, plnou vody a čerstvě napršelých louží. Valentýna v modrých sandálech bez ponožek proběhla nejbližší louží, příšerně mě pocákala a začala se šťastně smát.


Láhev koňaku ( o kterou neprozřetelně požádal při poslední návštěvě a která nyní s tak hrozivou ochotou přispěchala na stůl ), čtyři stěny garsoniéry ( vytvářející prostor jakoby čím dál těsnější, jakoby čím dál uzavřenější ), ředitelčin monolog ( soustřeďující se k tématům čím dál osobnějším ), její pohled ( nebezpečně upřený ), to všechno způsobilo, že mu změna představení začala konečně docházet ; pochopil, že vstoupil do situace, jejíž vývoj je neodvolatelně předurčen ; uvědomil si, že jeho existence na škole není ohrožena nechutí ředitelky vůči němu, nýbrž právě naopak : jeho fyzickou nechutí k hubené ženě, která má chmýří pod nosem a pobízí ho, aby pil.


Nad rozbouřeným mořem ležela hustá mlha a viditelnost ztěžoval také rychle padající soumrak. Ohromná válečná loď si neúprosně razila cestu vlnami vstříc svému tajnému cíli, který znal jen admirál. " Světlo na pravoboku! " hlásila hlídka. Admirál vydal rozkaz k okamžitému vydání signálu : " Jste na kolizním kurzu! Doporučuji vám změnit kurz o 20 stupňů! " Bezprostředně nato obdržela válečná loď zprávu : " Pozor! Ihned změnit kurz o 20 stupňů! " Admirála tato zpráva, která zněla jako ozvěna jeho příkazu, poněkud rozladila a nechal vyslat zpět : " Tady je válečná loď. Ihned změňte svůj kurz! "


A považte, že na podzim příštího roku, dědeček s babičkou opravdu do Anglie odletěli a dědeček se anglicky všude domluvil. V pětaosmdesáti! Správný život je nepřetržitým proudem startů. Vždy se může nastartovat. " Dokud si sami neřekneme, že jsme v rakvi, nikdy v ní nejsme, " smál se dědeček bratrovu úžasu nad tím, jak dobře vypadá. Takový on byl. Ještě do osmaosmdesáti se staral o zahradu, rouboval a česal jabloně. Někdy po večeři sňal kytaru, kterou měl zavěšenou nad postelí a zpíval si, zpíval babičce a s babičkou, tak jako za trampského mládí. " Dokud můžeš zpívat, žiješ, " říkával.


Profesor si právě teď, v tom dusném oslnění operačního sálu, kde se cítil nejlépe, uvědomuje tím víc, že možná je na všechno pozdě. Už nikdy se nepodaří docela probudit, občerstvit a probrat mozkovou tkáň, která zůstala dlouho bez kyslíku. Dívka už nikdy nevstane a nebude jednat a myslet. Bezvědomí trvá příliš dlouho. Podvědomě se však vždycky, a na operačním sále zejména, bránil této osudovosti a nechtěl připustit lékařskou bezmocnost ; třeba se to jednou podaří. A proč ne tentokrát, už tentokrát?


Plodem je kulovitá, bílá peckovice s rosolovitě pěnovitou dužninou. Když ji rozdrtíš, praskne se slabým lupnutím. PLATAN Kůra : světle šedá až hnědá, šupinatá Plod : tobolka ( v září ) Platan je oblíbeným stromem v alejích. Na znečištěné ovzduší není nijak citlivý a může dosahovat výšky až třiceti metrů. Jeho plodem jsou kulaté semeníky na dlouhém stonku, které na větvích visí často ještě i v zimě. PTAČÍ ZOB Kůra : šedohnědá Plod : bobule ( v září a říjnu ) Ptačí zob je oblíbeným keřem. Kvete bíle. Jeho černé bobule jsou jedovaté. Latinsky se tento keř nazývá Ligustrum, což je víc než příhodné označení.


Bylo tu tolik zajímavého, podstatného! Jak snadno se dá právě to nejdůležitější přehlédnout. Je možné že další testy mi už tak dobře nedopadnou, že přijde mých " čtrnáct dní ", jenomže já snad už budu připraven. Pocítil jsem vděčnost k úřednici, která spletla moje papíry s papíry neznámého umírajícího. Dala mi tak veliký dar, že si to ani neumí představit. Byla to vlastně hra, smrtelně vážná HRA NA ČTRNÁCT DNÍ, kdy jsem se díval na svůj život z druhého břehu a viděl vše v obrácené perspektivě. Škoda jen, že jsem si ji nezahrál o nějaký ten pátek dřív, když jsem byl mladší.


A pak prý je nesmyslné snažit se zachránit to, o čem se tvrdí, že se to zachránit nedá. Každý si to myslel : venkované, kteří přeci měli své zkušenosti se stromy, myslel si to zkušený zahradník z Prahy, a své ženě nevěřil ani dědeček. Všechno vypadalo tak marně, ale babička s malou holčičkou se nevzdávaly. Jen je nech, ať se smějí, opakovala tehdy babička a maminka mi tuhle větu často připomněla. Příběh s lípou Toničkou se stal jedním z těch, které se v rodinách často vyprávějí, a babiččino úsloví se mnou šlo životem.


Všechny vzpomínky a dojmy se vybavovaly snadno, aniž se o to snažil ; samy se nabízely a řadily do průvodu, nekonečné řady předchozích zážitků. Někdy se vetřela i pochybnost. Mělo vůbec smysl odcházet z Prahy? Před čím to byl únik? Před stářím? Nebo před lidmi? Ale bez lidí, bez kontaktu s nimi nelze žít dlouho, to si ve své dobrovolné opuštěnosti začal uvědomovat velmi jasně. Jak vybřednout z takového začarovaného kruhu? Jak zhojit zásadní zlom, příliš radikální zásah do života? Havlena si připadal z počátku jako pacient po totální amputaci nohou, který se znovu učí chodit - na protézách.


Doma u svého Hospodina? Ani nevím, kde ho pochovali, byla bych mu donesla kytičku, i když oni prý kytičky na hroby nedávají, leda kamínky... tak nějak mi byl blízký, já v tom jeho strašném strachu cítila i svůj strach. Víte, ztratit naději je asi to nejstrašnější, co se může stát. Vydržet - ano, vydržet, to je to, o co jde. Jenže ono neztratit naději bývá někdy tak těžké... Stačil jeden jediný den - jediný den vydržet - to peklo - peklo čekání. A zachránil by se.


A nikoho jiného, na koho bych se mohl obrátit, jsem neměl. Došel jsem do haly a postavil se k oknu. Koukal jsem ven, přemýšlel, čekal na nějaké znamení. Potřeboval jsem, aby mi něco ukázalo cestu, určilo směr, protože já nevěděl kudy kam. V tu chvíli se v hale objevil kluk, kterého jsem znal. Měl být v té době ve třídě jako každý jiný, a tak mi ho nejspíš poslala do cesty nějaká vyšší moc. Uviděl mě a zastavil se. Co se děje?


" Ne, toto já nesmím, to nesmím! " Ředitelka odstrčila křeslo, které jí stálo v cestě, a šla dál za Eduardem, nespouštějíc z něho veliké černé oči : " Žádný hřích není! Žádný hřích není! " Eduard obešel stolek, a za ním byl už jen gauč ; ředitelka byla pouhý krok od něho. Teď už neměl vůbec kam uniknout a snad samo zoufalství mu v této bezvýchodné vteřině náhle poradilo, aby jí poručil : " Klekni! " Zadívala se na něho nechápavě, ale když znovu opakoval pevným ( byť zoufalým ) hlasem : " Klekni! ", padla před ním nadšeně na kolena a objala mu nohy. " Dej pryč ty ruce, " okřikl ji. " Sepni je! "


Brzy se začalo všecko hatit, ale hoši byli ozbrojení a odhodlaní, že živé je nedostanou. Museli se prostřílet z železniční staničky v osadě Uckro, kde zabili pár německých policistů a další zranili. Byla na ně uspořádaná mohutná honička. Čtyřiadvacet tisíc německých a sovětských vojáků pročesávalo kraj a nakonec je vyslídili v malém lesíku. Mašínovi zabili další dva Němce a zase unikli, a nakonec se do toho Berlína oba bráchové a jeden z jejich tří kamarádů přece jen dostali. Janata s tím druhým už takové štěstí neměli.


Ani nezpozoroval, že mu sněhem zledovatěly nohavice, plandající v závěji, kam mimoděk zapadl, když uskakoval před projíždějícím autem. Rozhlédl se. Na jednom z patrových domků visel nápis Potraviny ; jeho část se rozbila, takže zůstal jen poněkud kuriózní název traviny. Místní obyvatelé originálnímu označení již zřejmě přivykli, že ani neregistrovali změnu : člověk málokdy vnímá něco ve svém běžném okolí. Před obchůdkem zastavilo nákladní auto a závozník v modrém plášti shazoval do sněhu kovové basy s mlékem. Láhve cinkaly a jejich povědomý zvuk vrátil profesora někam o desítky let zpátky, do časů, kdy se chodilo pro mléko s bandaskou...


Obě ženy kráčely mlčky bok po boku, a když došly na pláž, zastavily se a pozorovaly slunce, které se uprostřed velkolepého panoramatu oblaků ponořilo do moře. " Nechtěla bys mi říct, co tě trápí? " zeptala se tiše matka. Váhavě a hledajíc vhodná slova zašeptala dcera : " Mám najednou strach z budoucnosti. Vydrží nám láska po celý život? Nemusím milovat ještě víc, abych po boku svého muže mohla zvládnout všechny starosti a neshody? Tatínek a ty jste spolu přece tak šťastni a také jste to neměli zrovna lehké. Jak můžu ve svém manželství po tolik let uchránit lásku?


Ode dne, kdy Láďova maminka nastoupila do práce, život sklouzl do normálních, běžných kolejí. Hlavně ve čtyři hodiny vyzvednout Veroniku ve školce. Když přijde o něco později, sestřička už stojí na židličce u okna a vyhlíží ho. Dělá mu dobře, že na něho čeká. Odcházejí pospolu a Veronika spěchá, aby mu stačila. " Láďo, počkej! Počkej! " " Co se loudáš? " " Já se neloudám, " brání se Veronika, " ale ty jdeš moc rychle. " " Já nejdu moc rychle. " " Jdeš rychle? Máš dlouhý nohy! Já mám malinký nožičky. " Před tímhle argumentem musí ovšem Láďa kapitulovat. Moudře vzdychne a zpomalí.


Proč křičet, proč nadávat, proč vyčítat - i když by něco takového kolikrát bylo plně na místě. Stačí položit člověku vlídně ruku na rameno. A zeptat se třeba, kolik je hodin. Jen tak - ať už bude hodin kolik chce - bude váš čas laskavý a plný vykonaného radostného díla, plný smyslu i obětavosti. Saint Michel " Když jsem byl před pár lety ve Francii, " vyprávěl novinář M. R., " četl jsem v časopise zprávu, která mnou otřásla. Tehdy jsem žil ve Francii několik měsíců a projel jsem si ji odshora dolů, poznal jsem mnoho krásných, zajímavých končin. Ale nejvíc jsem miloval jediné místo :


Na tomto místě můžeme na chvíli přestat sledovat rozhovor ( neustávající ve svých nicotnostech ) a zmínit se o tom, že Flajšman se po celou dobu snažil dívat do očí doktorce, neboť se mu zatraceně líbila už od té chvíle, kdy ji ( bylo to asi před měsícem ) poprvé uviděl. Vznešenost jejích třiceti let ho oslňovala. Znal ji dosud jen letmo a dnes poprvé měl příležitost trávit s ní delší čas ve stejné místnosti. Zdálo se mu, že i ona chvílemi opětuje jeho pohled, a byl tím vzrušen. Po jednom takovém vzájemném pohledu doktorka zničehonic vstala, přistoupila k oknu a řekla :


Táta ráno říkal, že už jednou seděl za zlodějnu. Láďa si zouvá brusle a obouvá se do polobotek. " Hele, dej si už pokoj, " říká dost naštvaně. " A vůbec, vypadni. " Trochu do Pavla strčí. Pavel je na bruslích vratký, zapotácí se a ztratí rovnováhu. " Neblázni, co se rozčiluješ. " Ale pro jistotu zařadí zpátečku. Však se nakonec stejně všechno doví. S bruslemi přes rameno se Láďa loudá ke školce. Má ještě čas. " Dobrý den, " zdraví hlasitě a rozhlíží se. Jestlipak ta ukňouraná učitelka z mateřské školky už o tom taky slyšela? Asi ne, protože se usmívá a svým sladce medovým hlasem šišlá :


A určitě existuje ještě mnoho takových zvyků, o kterých nikdo nepřemýšlí. Kdyby se o nich ale vědělo a lidé se jich vzdali, byli by pak schopni překonat svůj žalostný stav. " Poznatek " Pověz mi, mistře, co musím dělat, abych se přiblížil Bohu? " prosil žák. " Abys dosáhl k Bohu, musíš vědět dvě věci : Za prvé, že veškeré tvé snažení bude marné. " " A za druhé? " " Za druhé, jednej přesto tak, jako kdybys o tom prvním vůbec nevěděl, " doporučil mistr. Vědění Intelektuál se ptal mistra : " Znáš nějakou pravdu, která je uznávána a respektována všemi živými tvory? " " Jak bych ji mohl znát? " řekl mistr.


Uvažovala jsem, co bych o sobě napsala, kdybych byla svým dítětem, a co asi ono napsalo, představa, že se ta zpráva o mně napsaná mým vlastním dítětem bude veřejně číst, mě strašila hned, jak jsem se probudila. Myslíme, jací jsme - Myslíme, ale jací jsme v očích svých dětí? Ani jsem o tom slohu manželovi neřekla, chtěla jsem, aby to, co o mně dítě napíše, bylo pro něj tajemství. Proč nemohli psát sloh " Náš tatínek. " Co by holčička napsala? Ta představa mě zneklidňovala. Rodiče nejsou dvě bytosti, jsou jediná společná bytost. Když se začnou oddělovat, působí to dítěti muka. " Ahoj. "


" Tak vám pěkně děkuju. " Pohlédla jsem na ni z výšky. " Za co? " " No, za to, že jste si vzala místo dcery mateřskou dovolenou. " " Hm, " odvětila jsem zvysoka. " Proč? " Dietní sestra se ošila. " Protože jsem chtěla rozvázat pracovní poměr, abych mohla pracovat u Filipa. " " Hm. " " A vy si klidně budete doma, aby ona mohla pokračovat ve studiu, a mě z práce nepustí, protože nemají náhradu. " " Zcela správně, Magdo. " " To není od vás hezké. Věděla jste přece, že chci odejít! " připomněla mi. " Magdičko, " řekla jsem chlácholivě. " Pro tebe to takhle bude lepší.


A už volali na hostinského, který u nálevního pultu štětkou omýval pivní sklenice a stavěl je pod pípu, aby oschly. Zřejmě platil za místní autoritu a znalce. Podíval se na staříky otrávenýma, línýma očima a pokračoval v práci, jako by neslyšel. Teprve když opláchl poslední sklenici, otřel si ruce do zástěry a se čtyřmi čerstvě načepovanými pivy rozvážně přikráčel k jejich stolu. Před každého jedno postavil a sebral prázdné půllitry. V sále zbyli jen oni čtyři a hostinský. " Řekni, co je na obraze! " trval rezolutně na svém brýlatý stařík, který si s hostinským tykal. " Přece Žižka. Žižka obléhá náš hrad. "


Když má člověk malé děti, samozřejmě uvažuje jako jejich rodič, tedy uvažuje tím směrem, který vede od něj k nim, ale málokdy uvažuje také, jak bych to řekl, proti proudu. Neuvažuje směrem, který vede obráceně, od dětí k sobě. " Tatínku, kdybys byl já, taky bys to chtěl, " řekl mi nedávno syn a já se zamyslel. To, co chtěl udělat, bylo hloupé a vlastně víc než to, i dost nebezpečné. Samozřejmě, že jsem nemohl dopustit, aby něco takového udělal, ovšem musel jsem uznat, že být jím, chtěl bych to... A navykám si dívat se na celou řadu věcí z jeho pohledu.


" Nemám už chuť na chlast ani na duchaplnosti. Dobrou noc. " A dal se směrem k východu z nemocnice. Teorie Flajšmanova Řeči kolegů připadaly Flajšmanovi hnusné. Viděl v nich bezcitnost stárnoucích lidí, surovost jejich věku, který se tyčil před jeho mladostí jako nepřátelská bariéra. Byl proto rád, že je sám, a šel úmyslně pěšky, protože chtěl plně prožít a vychutnat své rozrušení : se slastnou hrůzou si stále opakoval, že Alžbětu dělil jen nepatrný vlásek od smrti a že tou smrtí byl vinen on.


Mně to ale bylo fuk. Nechal jsem ho od sebe opisovat a nestaral se o něj. Jednoho dne mě ale Frejka překvapil. Hele, nechceš k nám zítra přijít na oslavu? zeptal se mě zničehonic. Mám pár nových desek a tak. Rád, řekl jsem, protože mě zajímalo, jak jeho rodina žije. Předpokládal jsem, že Frejka má na mysli oslavu něčích narozenin nebo podobně, ale ukázalo se, že jde o oslavu Prvního máje. V životě by mě bylo nenapadlo, že někdo může doma slavit státní svátek. Frejkovi bydleli v přepychové vile, jejíž bránu střežili dva svalnatci v civilu.


Sice jsem se nepomiloval se svou láskou, svou inspirací, svýma Moravskýma očima, ale stejně jsem byl na sebe dost pyšný. Příští ráno jsem vstával pozdě a modelky se mezitím sbalily a odjely. Cítil jsem se sice jako chlap, ale netroufal jsem si ukázat se ani před Moravskýma očima, ani před učitelkou, a tak jsem zůstal v posteli a poslouchal, jak se domem rozléhá dupání a jak dole bouchají dveře. Protahoval jsem se a přehrával si všechny podrobnosti předešlého večera. Konečně před domem zastavil autobus.


Byl to shodou okolností jeden ze tří ze čtyř lidí v Poděbradech, s kterými jsem mohl mluvit otevřeně, a tak jsem mu to vysypal. Jmenoval se Jan Klíma. Dnes pracuje v Praze jako lékař s vynikající pověstí. Tehdy to ráno v roce 1949 se zamyslel nad mou ožehavou situací a pokrčil rameny. Co kdybys to načas zkusil bydlet u mý mámy v Praze, navrhl. Pak se ukáže. Na kus papíru mi načmáral adresu s krátkým vzkazem. Nahoře jsem měl ještě zamknutou krabici s nějakými cennostmi, ale ani jsem se neobtěžoval hledat školníka.


Zlatá přadlena Daleko předaleko, až někde za Červeným mořem, žil jeden mladý pán. Když měl čas na ženění, řekl si, že se podívá po nějaké šikovné a hezké nevěstě. Jak si umínil, tak udělal. Vydal se do světa, ale neměl štěstí. Nikde nenašel dívku, která by se mu líbila. Na zpáteční cestě se zastavil v domě jedné vdovy, která měla tři dcery. Všechny to byly panenky na vdávání, hezké jako obrázek. Dvě starší byly i pracovité, pilné jako včeličky. Nejmladší Hanička se do práce moc nehrnula. Byl už večer a dívky předly. Předháněly se, která víc napřede.


Zatím se nám dařilo jeden druhému se s úspěchem vyhýbat a já na tom nechtěla nic měnit. Zpočátku jsem chtěla vzít s sebou svoji vnučku, ale napadlo mě, že si Leoš zajisté vzal dovolenou také. Když jsem vešla, oblečena v lehké plátěné kalhoty a v lehkou halenu pískové barvy, seděl Leoš v hale s holčičkou v náručí. " Ahoj. " Položila jsem cestovní tašku na zem. " Ahoj. " " Jedeš na chalupu..., " neptal se, konstatoval. " Jo. " Pokyvoval hlavou, ale nedodal zatím nic. " Potřebuješ něco? " " Musím se učit na atestaci, " oznámil mi. " Myslel jsem, jestli bys nevzala malou s sebou. "


Vidíte přece, kam to vede, když člověk věří svým snům. " Takovou radu ani nepotřeboval. Zahradník se vrátil domů, vykopal poklad, štědře se o něj dělil s ostatními a žil šťastně a spokojeně až do konce svých dnů. Plyšoví medvídci Jedna paní sbírá plyšové medvídky. Plyšoví medvídci jsou její vášní. Provázeli ji celým životem, od první hračky a obrázků na ložním prádle, ručnících a tapetách v dětském pokoji. Samolepky na penále a školní brašně. Plyšoví medvídci se pohupovali na jejím batohu, na klíčcích od auta a na zpětném zrcátku.


Musím jít vykoupat malou. " S tím jsem zavěsila sluchátko a vyběhla svižně nahoru po schodech podívat se, jestli Valentýna nebude už Janičku mýt, abych jí eventuálně pomohla. V pokoji se nic nepohnulo. Jako by tam ani nikdo nebyl. Přitom jsem věděla, že je Valentýna i s dcerou doma. Leoš byl pravděpodobně v práci. Zlehka, abych holčičku neprobudila, kdyby spinkala, jsem zaklepala na dveře. Valentýna seděla jako v transu na posteli a dívala se na nemluvně, které si prohlíželo puntíkatý závěs. " Týno? " Ani nezpozorovala, že jsem vešla do pokoje. " Budeš už koupat? " Nyní na mě malátně pověsila svoje zelené oči.


Učitelka všechno vidí, ale zatím nic neříká. Teprve když Máša rozevře lísteček a začte se, ozve se od tabule : " Mášo, ihned to sem přines! Ano, ten papírek, co ti poslal! Řekla jsem ihned! " Dává znát, že veškerá legrace skončila. Láďa hledí k Máše vyděšeně, bojí se, co bude. Vypadá v tu chvíli jako vyplašený králíček, zaskočený liškou. Máša nerozhodně vstává a očima hledá Láďu, střetá se s ním, na okamžik, na kratičkou vteřinu, možná na dvě. A učitelka strne - Máša klidně zastrčí lístek do kapsy. " Já nic nemám. " " Tak ty nic nemáš! " učitelce přeskakuje rozčilením hlas a nemůže se ovládnout.


Mohli bychom na chvíli zastavit, jestli tu ovšem bude otevřený nějaký hotel, kde by nám podali aspoň čaj s citrónem? " Byla to nejdelší souvislá řeč, kterou Havlena za jízdu pronesl. Proud slov svobodníka mile překvapil, pokládal profesorův návrh za vynikající. Trochu se protáhnout a osvěžit něčím teplým! Favorit zdolával metry stoupání po čerstvě sypané škváře a jelo se mnohem lépe než v prosolené břečce. Na hřebeni se krajina proměnila dokonale : ze sluncem osvětlené předjarní krajiny se rázem ocitli uprostřed království zimy. Vysoké a štíhlé smrky se sněžnými čepicemi, telegrafní dráty, pokryté jinovatkou a navátými krystalky rampouchů.


Když odemkl dveře pavilónu, doktorka se bez valného vysvětlování hrnula dál, a teprve až se usadila v inspekčním pokoji do křesla naproti Havlovi, začala vysvětlovat, že ani nemohla dojít domů ; teprve teď prý cítí, jak je rozrušena ; nemohla by vůbec spát a prosí Havla ještě o trochu řeči, aby se uklidnila. Havel nevěřil ani slova z toho, co doktorka povídala, a byl tak neslušný ( či neopatrný ), že to bylo z výrazu jeho tváře patrno. Doktorka proto pravila : " Vy mi ovšem nevěříte, protože jste přesvědčen, že jsem přišla jenom proto, abych se s vámi vyspala. "


Ajax byl můj pes a já ho - není to silné slovo - miloval jsem ho. Oba rodiče byli zavření v německých věznicích a já vyrůstal u strýce na předměstí, strýc byl nádražák a často nebýval doma. Napadlo ho zřejmě, že když mi dá psa, dá mi přítele. A já, osamělé a úzkostné dítě, jsem se k Ajaxovi upnul. Byl to ještě mladý vlčák, odrostlejší štěně, které mělo za sebou zřejmě také zlé zkušenosti, strýc jej nalezl jednou na nádraží, vyhublého a plného strupů po krutém zacházení.


Bylo jim dvanáct a já je viděl poprvé po šesti letech, takže jsem je vůbec neznal. A protože jsem se s nimi zrovna začínal seznamovat, vzpomínku na mého prvního Oscara zabarvují i pocity docela jiného, hlubšího rázu. A když tedy přišla ta nominace v osmdesátém čtvrtém, rozhodl jsem se, že tentokrát si svou roli v té velké hře na Oscara vychutnám co nejvíc. V životě jsem vždycky dělal všecko pro to, abych vyhrál. Vůle k vítězství patří k mým základním hnacím silám a všímám si jí i u jiných.


Ze strachu, aby mi Valentýna zase nezmizela, jsem se vrátila dovnitř. Dcera byla právě na řadě. " Jak se ti tu líbí? " slyším její hlas, když oslovila bývalého spolužáka. " Nic moc. Jsi první hezká holka, co sem od rána vstoupila, " zažertoval Vojta. " Jinak tady nakupujou samý starý harapice, " pokračoval přátelsky. " Zrovna teď tu byla tvoje máma. " Podíval se na mě a zarazil se. Valentýna se rozesmála. Semkla jsem pohotově rty a otočila se k nim zády. Nevěděla jsem, kde začít. Co mám říct? Týna seděla na sedací soupravě schoulená do klubíčka. Nos měla zarudlý od častého smrkání a oči oteklé.


" Zmiz, vůbec tomu nerozumíš, " sotva popadal dech kos. " Každý má své vlastní nebe! " Vtom se z blízké lípy snesl list a dopadl hned vedle kosa. To znamení zániku světa jej vyděsilo natolik, že se obrátil a rychle uletěl. Nebe však zůstalo tam, kde bylo. Problém Prázdniny na venkovském statku - soudci a jeho ženě se to zdálo jako nejvhodnější dovolená pro ně a pro jejich dva malé syny. Hoši by se tam mohli vydovádět a oni budou odpočívat pod ovocnými stromy a číst si. Týden poklidně uběhl a soudce se pomalu začínal nudit.


Usmála jsem se na ni. Vytřeštila oči. Tak užasle by se podíval jen člověk, který už nepočítá s tím, že by se na něj na tomhle světě ještě někdo mohl usmát. Usmála jsem se na ni ještě jednou a pak jsem rychle v rozpacích poodešla do kuchyně. Když jsem se vrátila, stará žena strnule zírala do zdi. Pak na mě plaše mžikla a bylo znát, že mě horečně pozoruje. Usmála jsem se zas a přijala objednávku. Vídeňskou kávu a skleničku sodovky. " Přítelova prateta hladila náramek lehce konečky prstů. " Přinesla jsem to a zase si stoupla ke zdi.


Proč právě MNĚ musel doprkýnka ujet? Pak jsem vyšel a rázoval po nástupišti a čekal, až přijede následující vlak a odveze mě tam, kde mě teď čeká pěkný malér. " Helejte... " přistoupil ke mně ten nádražák, co mě předtím napomínal, když jsem kopal do kufru a do odpadkového koše. " Já vám řeknu... Klekněte si. " Nechápal jsem. Koukl jsem na něj pozorněji, byl zpocený, rozčilený, oči mu horečně svítily. " Padněte na kolena, člověče, a děkujte. " Ten chlap musel pít víc než já! Popadal těžce dech, funěl.


Prohlížím si prostorný sál a konstatuji, že se zde od mojí první svatby mnoho nezměnilo. Stejný červený koberec i stejné židle s vysokými opěradly a se sametovým potahem. Možná je jiná dekorace. Spousta umělých exotických květin a tropických palem v ozdobných květináčích působí příznivým dojmem. Moje vlasy s červeným přelivem má na svědomí má letitá přítelkyně Renáta, která se zde nachází v pozici svědka. Je oblečena do modrých úpletových šatů, má jako vždy perfektně načesanou hlavu a dokonce si na tuto událost pořídila nové brýle. Svírám v ruce kytici dvanácti rudých růží s velkým množstvím asparágusu a kapradím.


Dívka se po těchto slovech na mladíka poohlédla a zjistila, že vypadá přesně tak, jak si ho představuje v nejtrýznivějších hodinách žárlení ; zděsila se, jak s ní ( neznámou stopařkou ) lichotivě koketuje a jak mu to sluší. Odsekla mu proto se vzdorovitou provokativností : " Co vy byste se mnou, prosím vás, dělal? " " S tak krásnou ženou bych se moc nerozmýšlel, co dělat, " řekl mladík dvorně a mluvil v té chvíli zase mnohem víc ke své vlastní dívce než k postavě stopařky. Ale dívce bylo, jako by ho v té lichotné větě přistihla, jako by na něm podvodným trikem vyloudila přiznání ;


Nakrájela jsem na kostky čtvrtku vodního melounu, oloupala dvě broskve, přidala pokrájený banán a pár vyloupaných švestek. Co asi večeří Leoš? Nechala mu tam Valentýna něco k večeři? Určitě si na to ani nevzpomněla. Nakoukla jsem do lednice. Mnoho se toho tam nenacházelo. Kousek salámu, dvě nožičky vídeňských párků a nožička grilovaného kuřete. Z nemocniční kuchyně jsem toho už nyní moc nepřinesla, i když se mi nabízelo. Nestálo mi to za tu ostudu. Jít ale Leošovi navrhnout, aby u mě povečeřel jsem se neodvážila. Vlastně mi stále nebylo jasné, proč jsem tak rychle utekla po jeho návratu ze zahrady.


Ale já jsem si ho dobře prohlédla, když jste Alžbětě dávali umělé dýchání. Na sporáku stál kastrólek. Alžběta si vařila kávu a usnula. Voda překypěla a uhasila plaménky. " Oba lékaři spěchali s doktorkou do Alžbětina pokojíku, a opravdu : na hořáku stál malý kastrólek a zůstalo v něm dokonce trochu vody. " Ale prosím vás, proč byla nahá? " divil se primář. " Dívejte se, " ukázala doktorka do tří koutů pokoje : na zemi pod oknem ležely bledě modré šaty, nahoře z bílé skříňky s léky visela podprsenka a v opačném koutě na zemi se válely bílé kalhotky.


Obojí obecenstvo se velkoryse smálo všem gagům, které jsme si pro ně vymysleli, a řičelo smíchy, kdykoli se přihodil nějaký nevyhnutelný lapsus. Pokřikovali na nás různé fórky, užívali si a nakonec nám uspořádali mohutný aplaus. Bavilo mě hrát, ale ještě víc mě bavilo oblékat se do kostýmu a líčit. Když jsem hrál Harpagona nebo Hadriána, musel jsem se přeměnit ve starce, a vždycky jsem se už třásl na to, až budu mít v ruce kostým nebo štětec s barvami nebo směšnou paruku.


I on už byl pod parou a měl krhavé oči. Jeho gorila mu zrovna podávala nějakou obálku. Kopecký si ji nacpal do zadní kapsy, bafnul mladíka kolem ramen a zatáhl ho do sálu. Jak jsem odcházel, zaslechl jsem zpoza dveří výtrysk filmové hudby a hlasy hovořící anglicky. Frejka mi později řekl, že si stranická smetánka ten večer pouštěla Ritu Hayworthovou ve filmu Gilda a že ta obálka v zadní kapse Kopeckého byl jeho májový projev, který navzdory kocovině přednesl následující ráno národu. Do té opulentní vily už mě nikdy nikdo nepozval, ale moc dalších nudných večírků tam už Frejkovi neuspořádali.


A zase se vrať stejnou cestou. " Chudák vzal hůl, šel ke skále a třikrát do ní udeřil. Skála se otevřela a hned z ní vyběhli zlí duchové. Nechali tam jen toho kulhavého, který byl přikovaný k lavici. Ten se chalupníka zeptal, co u nich hledá. " Jen to, co mi patří. Žito, které jste mi vzali. " " Já tvoje žito nemám, " zamumlal duch. " Řekni, co za něj chceš. " " Nechci nic jiného než ten pytel s obuškem, který visí tady na tom hřebu. " " Ale, holenku, kvůli mlýnku bylo zle a kvůli stolku hotové peklo.


Podívat se i z druhé strany. Každá možnost je jako růže. Má trny i květy. Čeho se chystáme dotknout? A jaké důsledky by měl opak? Kolikrát zjistíme, že jsme chtěli květ, a zatím - jsme si vybrali trn. Starožitníkův příběh " Tohle se mi stalo letos na jaře, " vyprávěl starožitník K. B. na večírku při sjezdu starožitníků. Hovořil se zádumčivou snivostí, s jakou uměl vyprávět tolik příběhů, a otáčel v prstech křehkou číši se starým opálově svítícím vínem. " Přišel ke mně takový malý zarostlý chlapík. A vytáhl roli. Rozbalil ji přede mnou a čekal, co já na to.


Jistě se jí zdálo, že si malý ze mě dělá legraci, chce dát svou poznámkou najevo, jak je babička stará. Jenže já se neurazila. Chápu, že děti vnímají čas jinak, úplně jinak. Minulost pro ně není rozložená v časové úsečce, je to země, ve které je všechno staré, všechno pohromadě. Kolumbus i mamuti i babička. Vlastně to pro mě bylo vyznamenání, když jsem v očích svého vnuka byla poctěna důvěrou, že jsem bojovnice, velká lovkyně mamutů. Usmála jsem se na něj a podala mu na talířku dort. Kolikrát my uvažujeme podobně...


Abych se zbavil sbíječky, nechal jsem se přeřadit k vozíkům a nakládal na ně lupek, který se pak vyvážel nahoru. Brzy jsem se tak připravil o polovinu kůže na dlaních. Neměl jsem mozoly, co by mě chránily proti ostrým hranám břidlice, kterou jsem musel lovit holýma rukama ze studené špinavé vody ve žlabu táhnoucím se celou šachtou. Obrousil jsem si a rozdrásal prsty do krvava, takže jsem se dobrovolně přihlásil k drtičce. Tahle hřmotící mašina pracovala na povrchu, a když mi to přiklepli, myslel jsem, že mám vyhráno. Místo toho jsem stál celý den v obrovském mračnu uhelného prachu.


Já zrovna začal chodit do školy, takže na můj názor se nikdo neptal. O té nabídce jsem se dozvěděl až po válce. Rodiče mě zapsali do učitelského ústavu ve městě, kde otec učil učitele, kteří učili mě, takže mé vzdělání bylo naprosto pod otcovskou kontrolou. Když si dnes tatínka vybavuju, vidím ho jako obra, který se tyčil vysoko nade mnou. Vždycky jsem na něho koukal maximálně tak z úrovně kuchyňského stolu. Ve svých padesáti letech byl dost starý na to, aby byl mým dědečkem, a jako nadřízený všech mých učitelů měl u mě dvojnásobnou autoritu.


Pouze ten, kdo své konání propojí s touhou, dostane se opravdu dál. " Povrchnost Jeden muž chtěl bezpodmínečně vstoupit do učení a mistr s ním dlouho hovořil. Na konci rozhovoru se s ním rozloučil se slovy, že mu svoje rozhodnutí brzy sdělí. Druhý den poprosil mistr počestného a zámožného obchodníka, aby muži nabídl jisté a dobře placené místo ve svém obchodě, ale aby mu ani slovem nenaznačil, že to byl mistrův nápad. Brzy potom dostal mistr od návštěvníka dopis : " Přízeň osudu tomu chtěla, dnes jsem dostal nabídku od jednoho z nejvýznamnějších podnikatelů našeho města, kterou ani při nejlepší vůli nemohu odmítnout.


Potom ho strhla na gauč a divoce se svíjejíc a hlasitě vzdychajíc kousla ho do rtu a nakonec i do špičky jazyka, což Eduarda velmi zabolelo. Pak se mu vyvinula z rukou, řekla " Počkej! " a odběhla do koupelny. Eduard si olízl prst a zjistil, že mu jazyk mírně krvácí. Kousnutí ho tak bolelo, že usilovně získaná opilost ustoupila a hrdlo se mu znovu stáhlo úzkostí, pomyslil - li na to, co ho čeká. Z koupelny bylo slyšet mohutné cvrčení a šplouchání vody. Vzal do ruky láhev koňaku, přiložil k ústům a zhluboka se napil.


Začátkem května je třešeň obalená bílými květy, které visí na dlouhých stoncích. Strom urodí ročně kolem šesti kilogramů ovoce. Když mlsáš třešně přímo na stromě, trhej plody bez stonků. Tak zůstane dřevo nepoškozeno. JABLOŇ Kůra : šedohnědá, popraskaná Plod : peckovice ( od srpna do října ) Bílé květy jabloní jsou na vnější straně růžové. Listy mají krátký stonek. Již staří Římané znali třicet odrůd jablek. Plody jsou zralé ve chvíli, kdy se stopka snadno oddělí od větve. HRUŠEŇ Kůra : hnědá, hladká Plod : peckovice ( v září a říjnu ) Hrušeň potřebuje hodně slunce. Často se pěstuje v blízkosti teplých domovních zdí.


Svou skvělou inscenací vzal ten vzácný muž našim spravedlivě rozhořčeným soudcům dokonale vítr z plachet tím, že je zavedl do světa vznešenosti, posvěceného navíc osobou Zápotockého. Nikdy by mě bylo nenapadlo, že je možné takhle suverénně zrežírovat sám život. A když jsem si konečně uvědomil náramnou jemnost provedení, připadla mi ta rafinovanost takřka ďábelská. REAKCIONÁŘSKÁ SVINĚ V ÉTERU Když jsem byl na škole, musel jsem se nějak živit, a to v ekonomickém systému, v němž komunisti postavili všecko na hlavu. Vydělávat peníze bylo považováno za nemravnost, vzdělání a úspěšnost člověku přitěžovaly. Stát platil horníkům mnohem víc než doktorům a vědcům.


Eda ale sotva mohl kráčet v jeho šlépějích. Byl to nemotora hrubých způsobů a mdlého intelektu. Sotva dokázal překoktat text z učebnice. Zřídkakdy chápal, o čem je řeč, a v hlavě neudržel skoro nic, takže na střední škole neměl evidentně co dělat. Nicméně Eda zdatně prolézal. Jeho táta se v Poděbradech pravidelně ukazoval, aby navštívil stranickou organizaci na zámku. Vždy tam polichotil profesorům několika okoralými vtipy z nejvyšší stranické společnosti a oni se na revanš postarali o jeho synátora. Ne všem učitelům se tahle komedie kolem Edy líbila.


Stísněn a zarmoucen odešel, najal si pokoj v blízkém hotelu a celou noc bojoval s mučivými představami. Ráno přišel klidně, i když se ovládal jen stěží, ke svému domu, zazvonil na starodávný zvonek a čekal s bušícím srdcem. Závora klapla, dveře se pootevřely, potom se doširoka rozlétly a jeho žena se mu s radostným výkřikem vrhla do náruče. To mu vzalo dech a tak se nechal za ruku odvést do domu. Tam ho s úsměvem přivítala jeho tchyně, která mu podávala hezké dítě. " Čí je to dítě? " zakoktal.


Jak jste to vy dva dokázali? " Místo odpovědi se matka sehnula a do obou dlaní nabrala hrst písku. Pravou ruku pevně sevřela a ze zaťaté pěsti se písek začal sypat. Čím víc dlaň tiskla, tím rychleji unikal z jejího sevření. Potom dlaň otevřela, leželo na ní už jen několik málo zrnek a na její pokožce se ukázaly jeho otisky jako stovky malých jizviček. Z druhé dlaně ale udělala misku. A i když rukou pohybovala sem a tam, nahoru a dolů, zlatý a třpytící se písek klidně spočíval v její otevřené dlani.


" Já už vůbec nejsem malá, " staví se Veronika na špičky. " Podívej. " Ale už mlčí, očima hladí jednu hračku po druhé. Jdou dál a drží se Ládi jako klíště. V oknech jejich bytu se svítí. Láďa se zastavuje a má hroznou chuť Veronice něco říct, ale neví jak, stejně by asi nerozuměla. Raději místo zvonění chvíli hledá klíč. Snad i Veronika podvědomě cítí, že něco není v pořádku. Matka sedí v kuchyni u jídelního stolu, snad ani jejich příchod nevnímá. Nic neříká, ani když procházejí kolem ní. Protáhnou se do pokoje a posadí vedle sebe na jedné posteli.


Nebyl na nich znát stín rozpaků. Dirigent jim dal pokyn a orchestr spustil zas od začátku toho čísla. Zpěváci se přidali a začali tancovat. Ale ne dlouho. Za chvíli se jim hlasy opět začaly lámat pod tím tajemným citovým břemenem a znovu se rozbrečeli. Dirigent odmávl a hudba zmlkla. V tu chvíli celý sál v naprostém tichu povstal. Pořád jsem ještě ničemu nerozuměl, ale stoupl jsem si taky a cítil jsem proud potlačovaných emocí, jak se rozlévá po celém divadle. Na jevišti se objevil zachmuřený pán a ohlásil, že umělci nejsou schopni pokračovat a že představení je u konce.


Slibuji, že ať budu pracovat kdekoliv, budu vždy pracovat jako oddaný komunista, a vím, že moje nenávist ke všem našim nepřátelům, zvláště pak těm, kteří přímo chtěli zničit náš stále bohatší a radostnější život, a hlavně nenávist k mému otci, mě bude vždy posilovat v mém boji za komunistickou budoucnost našeho lidu. Žádám, aby tento dopis byl předložen mému otci a případně také, abych mu to sám mohl říci. Tomáš Frejka Tři ze čtrnácti byli odsouzeni na doživotí. Frejka mezi ně nepatřil. Byl oběšen krátce nato, co dopis vyšel. PŘEDVEĎTE BOJ ZA MÍR, SOUDRUHU FORMANE


" Neee, " zakvílel. Najednou se zatočil dokolečka a chytl se za hlavu. Pohled člověka, jemuž řekli, že bude nad ránem večer popravený. " Tak co? Co je? " povídám. " Tímhle já topil celou zimu, " vydechl. " Tímhletím? " Vylezlo z něj, že je školník a že objevil na půdě školy celou hromadu takovýchhle obrazů. Dříve se učební pomůcky nevyhazovaly, prostě se obrazové tabule odnášely na půdu a pak se na ně zapomnělo, mohl bych vám povídat, jaké poklady se často objeví na starých školních půdách.


Povzbuzen tedy doktorčiným výsměchem i vlastním smíchem, přistoupil k oknu a pravil významně : " Jaká noc! " " Ano, " řekla doktorka, " nádherná noc. A Havel si bude hrát na smrt! Všiml jste si vůbec, Havle, že je krásná noc? " " Nikoli, " řekl Flajšman, " pro Havla je žena jako žena, noc jako noc, zima jako léto. Doktor Havel odmítá rozeznávat nepodstatné podružnosti. " " Vystihl jste mne, " řekl Havel. Flajšman usoudil, že se tentokrát jeho setkání s doktorkou vydaří : primář toho už hodně vypil a zdálo se, že ospalost, která ho v posledních minutách přepadla, otupila značně jeho ostražitost ; proto nenápadně prohodil :


Bylo jasné, že se hned tak nevzdá, což bylo v pořádku, protože já na tom byl stejně. Spolužáci se vrátili od večeře, olizovali si pysky, hladili si bříška a vyprávěli, o jaké božské delikatesy jsme se ochudili. V břiše mi kručelo, ale oba jsme pohrdavě prohlásili, že nemáme hlad a dál jsme tiskli své čepice k studeným cihlám. Ostatní si odběhli zahrát na dvůr fotbal. Normálně by pro mě ty zvuky dupajících nohou a nadšené výkřiky byly hrozným mučením, ale tentokrát ne.


A tak ještě dřív, než byl Amadeus natočen, a dlouho před všemi těmi nominacemi se mi ten film vyplatil. Samozřejmě že se mi vyplatil i finančně. Byl vytvořen v nezávislé produkci na základě krajně neobvyklé domluvy mezi autorem Peterem Shafferem, producentem Saulem Zaentzem a mnou. Shaffer dal do banku svou hru a filmový scénář, já dva roky života a Zaentz veškerý základní kapitál. A vlastnictví dosud neexistujícího filmu jsme si rozdělili na tři díly. Celou tu transakci vymyslel můj agent Robby Lantz.


Schroupal jsem k nim dva slané rohlíky a vychutnával jsem to jídlo pomalu, pomalinku, aby mi co nejdéle vydrželo. Každý ždibek přepepřeného salátu, na kterém ta vajíčka seděla, jsem donekonečna rozemílal v ústech. Po dvaceti minutách jsem si utřel ubrouskem ústa a vydal se nazpět do Poděbrad s pocitem velkého světáka. Další víkendy jsem se často klepal u štěrkového pangejtu okresek a nadával na řidiče, který kolem mě projížděli bez mrknutí oka.


Čáslav, jejíž historie sahá až do třináctého století, měla tehdy zhruba deset tisíc obyvatel. Vedle velkého gotického kostela, kam chodívali katolíci, a menšího protestantského kostelíka, kam chodívala v neděli na bohoslužby celá moje rodina, tu k největším pamětihodnostem patří náměstí, zabírající plochu menšího letiště. Tady se za středověku šikovaly celé armády, než vyrazily do boje. A v tomto malém městě s velkým náměstím mě jednou jako čtyřletého či pětiletého vyvedli rodiče do jakéhosi obrovského sálu plného lidí. Muži měli kravaty, ženy róby, kouřilo se tu, povídalo, ozýval se smích.


Láska není minulost J. Hofmanová Sedím stále na zemi v místnosti, kde mě opustila moje dcera Valentýna po velké hádce, když jsem ji načapala s jejím klukem Leošem v posteli. Vmetla mi do tváře spoustu věcí, které bych nejraději zametla pod koberec. Potom utekla. Chvíli jsem neměla sílu se pohnout, ale najednou do mě vjel pořádný vztek. Kdyby tak měla otce, který by ji přehnul přes koleno! Nemá žádného. Její otec zemřel a já jsem na všechno sama. Moje jediné dítě se v šestnácti letech tahá s dospělým chlapem!


Ta potvora byla stejně silná jako tvrdohlavá. Byli jsme už na poloviční cestě do Kutné Hory, když se v dálce proti nám objevila dlouhá kolona ruských náklaďáků a tanků. Chtěli jsme uhnout ze silnice, ale ta bestie se rozhodla, že nepůjde, i když jsme všichni čtyři tahali za provaz, jak to jen šlo. Jako první k nám přijel důstojník v gazíku. Zastavil a chvíli nás pozoroval, jak se hmoždíme, což nás strašně znervózňovalo. Jenže velbloud se ani nehnul. V tu chvíli se už za gazíkem začaly řadit náklaďáky a troubily na klaksony. Důstojník vystoupil.


Nebyl o nic horší o nic lepší než kdokoli z nás, ale všeho se bál a věčně propadal panice. Bylo mezi námi pár ostrých hochů, kteří prožili válku na ulici. Ti si otipli každého na první pohled a neznali slitování, a tak Perda brzy uklízel ložnici, vytíral chodbu, dokonce čistil jiným boty, když se šlo spát, zhasínal světla v ložnici a dělal svým trapičům poslíčka. A za všecku svou námahu sklízel jen posměch a facky. Nikdy si nestěžoval, nikdy ránu nevrátil, všecky urážky, ústrky, pošklebky a nespravedlnosti jednoduše spolkl.


Ten pospíchal k otci, otevřel dveře, zahlédl, že něco padá, ale dřív než se ho to mohlo dotknout, tasil svůj meč a probodl tu věc skrz naskrz. Když kolem něj začalo vířit peří, smál se, ale to, že má peří opět posbírat, se mu už tak zábavné nezdálo. Poté, co na dveře umístil jiný polštář, zavolal k sobě mistr meče svého druhého syna. Ten otevřel dveře, viděl padat polštář, zachytil ho, pečlivě položil stranou a obrátil se k otci. Nejstaršího syna zkoušel otec stejným způsobem.


Široká silnice se mění v úzkou okresní, vyspravovanou záplatami a místy ani to ne. Když projeli lesem, rozprostřelo se před nimi údolí, ohraničené kopci, na jejichž vrcholu a v sedlech zářil sníh. " Já jsem byl chirurg, " řekl najednou Havlena, kdovíproč. Snad pocítil potřebu někomu svěřit tuto elementární pravdu, která shrnovala smysl celého jeho dosavadního života. Řekl tím skutečně všechno a zmlkl. Obloha se vyjasnila do blankytné modři a jiskřící prokřehlý sníh, který odrážel paprsky, oslňoval jako zrcadlo. Havlena přivíral oči a s úžasem sledoval rudé červánky, které se nad obzorem rozlily jako záře : blížil se do krajiny vánočních pohlednic!


Trápíme se nad jejich větami, nad jejich skutky, nad výkladem toho, co cítíme jinak než oni. Nebývají to dodržky? Cosi, co je míněno zcela a naprosto jinak? Nejsou to věty, skutky, pohledy nevinné anebo vesele bezvýznamné, zatímco my v nich rozeznáváme ostny? Kolik jsem jen v životě zaslechl takových slov. Takových dodržek. A přitom jsem vlastně slyšel něco docela jiného, než bylo míněno. Jestli si jednou lidé zvyknou přijímat slova, která uslyší, s citlivým nadhledem, pak rozeznají, že ta slova nebyla myšlena jako urážky, jako výpady, jako ostny.


Vyměněné úsměvy i náš krátký rozhovor mi byly dostatečnou inspirací pro krátkou báseň, kterou jsem napsal a nazval Moravské oči, ale než jsem měl šanci jí básničku ukázat, už se dvoutýdenní školení pro marx - leninské modelky chýlilo k závěru. Poslední den jsem si vyčíhl jednu z vedoucích, že jí vysypu, jak tuze toužím po tom setkat se s Moravskýma očima, protože ji osudově miluju a mohl bych ji navěky ztratit. Vedoucí měla na horním rtu knírek a předkus, ale byla starší a zkušenější a hned jí bylo všecko jasné. Neblbni mi hlavu, šklebila se.


Opřel se o vysoký kmen platanu, zapálil si cigaretu a pohlížel k obloze : bylo léto, vzduchem pluly vůně a na černé obloze visel kulatý měsíc. Snažil se představit si průběh budoucích událostí : doktorka, která mu před chvílí naznačila, aby vyšel ven, vyčká okamžiku, až bude její plešatec zaujat rozhovorem víc než svou podezíravostí, a pak pravděpodobně nenápadně oznámí, že ji malá intimní potřeba nutí vzdálit se na okamžik ze společnosti. A co bude dál? Dál už si úmyslně nic představovat nechtěl. Dmoucí se hruď mu oznamovala dobrodružství, a to mu stačilo.


Což o to, já bych ráda, a jak ráda, pečovala o svoje rodiče, jenomže o ty se stará už tam nahoře někdo jiný... Já se chtěla o ty staré opuštěné lidi v našem domově starat přece právě proto, že jsem měla moc hodné rodiče, kterým nikdy nepřestanu být vděčná. Rozhodně jsem se nechtěla vtírat. Minulý týden tahle paní zemřela, pořádala jsem její pozůstalost, aby si ji mohly děti - teď snad přijedou, uvažovala jsem - odvézt, dávala jsem její věci do krabic. Bylo třeba pokojík rychle uvolnit zase pro někoho jiného. Opuštěných, kteří se k nám hlásí, je moc.


Celou tu dobu nikde nehráli, ale pro role dvou nadržených záložáků ve středních letech se hodili perfektně, a já věděl, co v nich je. Oba si vzali volno z práce a ty dvě postavy nám sehráli, nebo spíš se ty dvě postavy z Lásek staly jimi. Jsou v tom filmu přesně tak, jak jsem si to představoval. Ze všech představení Balady z hadrů si nejvíc vzpomínám na zájezd do Slaného. Od samého začátku byl ten den samá katastrofa. Byli jsme amatéři, takže kdykoli se někdo rozhodl, že se mu nechce hrát, tak si nedělal násilí.


Jestli je to pravá láska, vydrží jim na celý život. " Napil se. " A ty jsi už svoji lásku našel? " ptám se i přes to, že mám obavy, jak mi odpoví. " Já jsem zatím nenašel sám sebe, " slyším odpověď. Vypil chladnoucí nápoj jedním hltem a zvedl se k odchodu. " Měla by ses s tím, Simono, smířit. Budeš babičkou, budeš mít vnouče, to je snad dobrý důvod proč žít a na koho se těšit. Ne?! " Sklopím hlavu, protože mi teprve teď došel význam jeho slov. Budu babičkou. V pětatřiceti letech! To jsem to dopracovala.


Snad se už blíží jaro, napadlo Havlenovi, zahrada se vynoří a zem oschne. Vysází pak trávu, okope záhonky květin, zkypří a přihnojí jahody, omladí keříčky rybízu a angreštu, opraví a natře plot, vyčistí bazének, nařeže a naštípe dříví, aby doplnil zásoby... V místech, kde cesta ústila na silnici, se vytvořilo hluboké a široké vodní jezero. Kdosi vhodil doprostřed kaluže dvě cihly, po nichž se při obratné chůzi snad mohlo přejít na druhou stranu. Cihly se téměř ponořily do vody, ale byl to jediný způsob, jak se na silnici dostat.


Víte ostatně vy, co chcete? Kdo z nás to ví? Chtěla a nechtěla. Chtěla docela upřímně zemřít a zároveň ( stejně upřímně ) chtěla zadržet ten stav, kdy byla uprostřed činu vedoucího k smrti a kdy se cítila veliká tím činem. To víte, že netoužila, abychom ji viděli, až bude docela zhnědlá, páchnoucí a znetvořená. Chtěla, abychom ji viděli ve vší slávě, jak odplouvá ve svém krásném a nedoceněném těle souložit se smrtí. Chtěla, abychom aspoň v tuto tak podstatnou chvíli zazáviděli smrti to tělo a zatoužili po něm. " Teorie doktorčina


Moje původní představa byla, že si osm hodin denně budu v šachtě tužit svaly, abych měl postavu a kondičku, trochu se tam v tom podzemí porozhlídnu, zjistím, co v těch lidech je, vyfárám, oblíknu si čistou košili a namířím si to do dělnické putyky. Po večerech budu pít pivo, hrát karty, povídat si a svádět venkovské holky. Hned, jak jsem se v dolech ohlásil, bylo mi jasné, že jsem udělal chybu. Zavedli mě do obrovské noclehárny s pětadvaceti plesnivými slamníky rozhozenými rovnou na zasviněné podlaze. Mezi nimi byly roztroušeny židle, skříňky na šaty, otevřené kufry a krabice.


Rozhlédl jsem se po kavárně, bylo kolem nás tolik děvčat v hezkých blůzách. Kdo ví, kdo jim je šil. A kdo ví, komu jednou, které dívce, které vnučce, budou šít blůzy ony. Jitřní hrob " Já jistě, " usmál se K. L., slavný K. L., " já jistě nebyl žádné bezproblémové stvoření, žil jsem tak, jako žijí lidé, kteří si v určitém věku stěžují, jak si zkazili život a co by mohli dokázat, kdyby. Jedna věc mi ale potom změnila život, dokonale změnila, jenom jí děkuji za to, že to se mnou dobře dopadlo.


Odemkla dům, vyhnala myši, které se tu uhnízdily na zimu, vymetla pavučiny, smetla z parapetů závěje zdechlých much, vybalila prostěradla a talíře, nechala vymalovat interiér a najala cukráře. Začátkem července, když skončila škola, jsme se za ní my kluci i s tatínkem vypravili. A tam jsme vařili hostům, prodávali pamlsky kolemjdoucím, opravovali, co bylo třeba, chodili po lese a koupali se v jezeře. Byla to nádherná léta a navíc to vynášelo. DO EMIGRACE SE NEJEDE První velký předěl v mém životě nastal krátce nato, co přišli Němci a otec učinil své osudové rozhodnutí.


" Můžu dát zítra Ježíškovi něco jiného? " " Můžeš. " " Ale co? " " Co chceš. Něco, z čeho by měl radost. Nemusí to být věc. " Přemýšlí. Dlouho, dlouho. " Mohla bych mu dát to, že nebudu bratříčkovi říkat vole? " " To můžeš dát. A ještě něco přidat, tohle, že nebudeš nadávat, je nějak málo. " Přikyvuje. Chápe to. Dát tomu, kdo jí dopřál tolik radostí, krásnou rodinu, krásný den, báječné bonbóny, jenom to, že nebude někomu říkat vole... Ano, to je rozhodně málo. Vymýšlíme, co Mu ještě dát. Než dojdeme domů, je toho pěkná řádka.


Upřeně sledoval prostor před sebou, jen místy vymezený bílou přerušovanou čarou uprostřed a odrazovými barvami na okrajích silnice. V mlze má člověk pocit opuštěnosti, samoty, všechno se vzdaluje. Přeškrtnutá tabulka s nápisem Hlavní město Praha se objevila náhle, a než si mohl profesor Havlena něco konkrétního uvědomit, opustil definitivně území Prahy. Silnice se ztrácela v mlhavém povětří a čelní sklo se počalo zvenčí rosit, čas od času musel drobné kapky setřít stěračem, který po skle klouzal a skřípal. Najednou se při okraji silnice vynořila zkřehlá postava stopaře, který usilovně mával a upozorňoval na sebe. Profesor ho zpozoroval v poslední chvíli.


" Co to vyvádíte? " povídá nádražák. " Ujel mi před nosem vlak! " " No a? " Jasně, ten člověk viděl tolik lidí zmeškat spojení, že mu to připadalo normální, jenže vlak ujel mně a ne jemu. Zjišťoval jsem si, kdy jede další, a bylo mi jasné, že přijdu pozdě a že to bude velmi nepříjemné. Šel jsem do restaurace. Pil jsem. A vztekal se. Když piju, bývám ještě dopálenější, než když jsem střízlivý, a mám veliký sklon litovat se. Představoval jsem si spolucestující, kteří vlak stihli, jak se dívají z okének a jedou si - a přitom zdaleka tak nepospíchají jako já... Prostě jsem smolař.


Ta představa, že strávím s Leošem pár nerušených chvil, samozřejmě pracovně, jak jinak, byla lákavá. Už tolikrát jsem mu chtěla vysvětlit spoustu věcí. Ale nikdy nejsme sami. " Tak platí, " rozhodla jsem nakonec. " V kolik máš čas? " " Přijdu kolem třetí. A zavolej tátovi, že to k němu do pěti stihneš, jo? " Slíbila jsem, ale nesplnila. Filipovi jsem zavolat nestihla. Po pravdě řečeno jsem si na něj ani nevzpomněla. Řešila jsem v kuchyni, kdo má kdy mýt bílé nádobí, kdo černé, pokud je pomocná síla na dovolené, a kdo má vařit omáčky a čaj.


Ženil jsem se ve dvaceti a manželství skončilo velmi brzy, nikdy jsem nebyl společenský, a tak jsem vysedával většinou sám a sám, svět se mi zdál jako marné a nešťastné místo, neměl jsem žádné přátele. Jednoho dne jsem třídil dopisy, když jsem našel támhleten, vidíte, jak stojí opřený za sklem v knihovně. Obálka bez adresy. Otevřu ho a v něm stálo neumělou dětskou rukou : Milí Ježíšku prosímtě chci koníčka. Nic jiného v tom dopise nebylo. Zřejmě ten malý pisatel věřil, že Ježíšek je vševědoucí, a jako se mu nikdo nemusí představovat při modlitbě, nemusí ani teď. Ten dopis mě dojal.


Osmá hodina přešla a nic. Pozoroval jsem západ slunce, rozplácl pár komárů na krku. Vzpomínal jsem si na kurážný pohled svých Moravských očí a nechtěl věřit tomu, že by mě nechaly ve štychu. Až v devět jsem zahlídl, jak se po cestě od hotelu někdo blíží. Byla to dívčí postava. Srdce se mi rozbušilo. Jenomže to byla jen ta vedoucí, která mi přišla říct, že moje láska je nemocná a nemůže přijít. Tak mě to zdrtilo, že jsem si ani nevšiml, že si učitelka na sebe vzala šaty, a dokonce se i navoněla.


Cestovali pouští sedmý den, když je znenadání ze zálohy přepadlo čtyřicet lupičů. " Omare, rychle, poraď si s nimi, zažeň je, kradou naše zboží! " křičel kupec v nejvyšším rozčilení. Ale Omar zůstal sedět a řekl jen : " Jen je nech. " Jedna polovina bandy držela členy karavany v šachu a ostatní banditi shrabovali kořist. " Omare, pohni se už konečně! Zažeň ty lotry! Kradou můj majetek! " zuřil kupec. " Tak ať, " řekl Omar. Se zoufalým vztekem kupec sledoval, jak lupiči plení jeho majetek a žádný z jeho mužů se jim ani v nejmenším nestaví na odpor, aby zachránil alespoň holý život.


Meyer se cítil naprosto skvěle, protože se mu před dvěma dny narodil vytoužený pokračovatel rodu, jeho ženě i synovi se dařilo báječně a jemu taky. Na tom nemohlo nic změnit ani setkání se Schulzem, ačkoli byl se svým největším konkurentem ve městě v neustálém sporu. A v nejlepší restauraci, kde teď večeřel, zatímco jeho žena byla v nemocnici, se mu stejně nemohl vyhnout, i kdyby chtěl. Přistoupil místo toho k němu a s přátelským úsměvem na tváři mu podal ruku a řekl : " Přeji ti to samé, co přeješ ty mně! " " Už zase začínáš? " zavrčel Schulze. Dorozumění


" Tak si představte, paní Běhounková, tohle je ten novej Pražák, co koupil od Patery chalupu! " " Neříkejte! " " Na mou duši! A víte, co dělal? To byste neuhodla, kantor! Což o to, přísně vypadá. Žáci z něho určitě museli mít rešpekt. Já si ale myslím, že byl spíš řídící. " " To by mohlo být! " horlivě přitakává paní Běhounková a už docela zapomněla, že vlastně přišla na nákup. Novinka překryla ostatní potřeby. " My jsme měli ve škole taky takovýho řídícího! " A hotovo. Profesoru Havlenovi byla přisouzena role zasloužilého učitele a tato novina se roznesla závratnou rychlostí. Neprůhledná mlha pokryla ulice, mráz povolil.


Nic jiného nám nezbývá a nic jiného vlastně ani nemá cenu. Tiskař " Tehdy jsem nastoupil do jedné malé, ale znamenité tiskárny, " vyprávěl starý tiskař M. T., " taková prestižní tiskárnička to byla, nedělala moc zakázek, jenže co dělala, to bylo, jako by to políbili andělé, jak se dal slyšet jeden náš zákazník : líbezné umělecké tisky, reprodukce stoprocentně odpovídající originálu, litografie a podobné lahůdky, které mě, zvyklého na velkou novinovou tiskárnu, okouzlovaly. Náš šéf byl člověk, který mne poznamenal pro celá příští léta. Víte, jsou lidé, kteří jsou celí prostoupeni nějakou vlídnou filosofií.


Plod : souplodí ( v říjnu ) Šípková růže má trny a narůžovělé květy, které slabě voní. Na podzim dává zářivě červené plody : šípky. Marmeláda z šípků má hodně vitaminů. RAKYTNÍK Kůra : šedá až bronzově zabarvená Plod : bobule ( v září a říjnu ) Rakytník je trnovitým keřem, který svými rozvětvenými kořeny zpevňuje půdu. Listy rakytníku jsou na spodní straně stříbřité. Jeho oranžově zbarvené plody obsahují hodně vitaminu C. DŘIŠŤÁL Kůra : světle šedá Plod : bobule ( v září a říjnu ) Dřišťál roste na kamenitých svazích. Má hranaté větve, jeho listy vyrůstají v chomáčích. Větve mají trny, a jeho bobule chutnají kysele.


Vzápětí přitiskl svoje smyslné rty na něžné rtíky Valentýniny a drtil je dlouhým vášnivým polibkem. Očima stále otevřenýma mě hypnotizoval. Nevydržela jsem jeho záhadný pohled a zavřela zeleně namalovaná oční víčka. Chtělo se mi brečet vzteky a bezmocí, ale jsem bojovnice. Všechno, co mám, jsem si musela tvrdě zasloužit. Neukážu svoji slabost. Valentýna se vrací od stolu, kde svým podpisem stvrdila manželství. Bedlivě pozoruji celou její postavu a všimla jsem si, že na pravém kotníku má zachycený krajkový podvazek, jenž se zřejmě uvolnil na jejím hubeném stehně. Půjčila si ho od kamarádky pro štěstí, ale byl jí trošičku větší.


Mistr jednou přednášel před mnoha lidmi a najednou ho uprostřed řeči rozezleně přerušil posluchač, který ho očividně chtěl zahanbit. " Můj mistr má mnohem větší schopnosti než ty! " křičel : " Můj mistr umí číst z křišťálové koule, léčit dotekem ruky a když se mu zachce, hodí lano do vzduchu a šplhá po něm až do nebe, aby se poradil s vyššími silami. A jaké zázraky dokážeš ty, když tu vedeš učené řeči? " " Když mám hlad, tak se najím, když jsem unavený, tak si jdu lehnout, " odpověděl mistr. Homo economicus


Ozval se drnčák a my vstupovaly, už tenhle vstup do domu byl tak obyčejný, že se mi zdálo nemožné, aby mi tady někdo dodal sílu k životu, obvyklý špinavý dům s opadanou omítkou, rozbitými skly ve dveřích, otlučenými rohy chodeb a spoustou hlasů, vůní a pachů, které prosakovaly z jednotlivých bytů. Ilona u jedněch dveří zase zazvonila, ozval se znovu bzučák a dveře se pootevřely. Vešly jsme. Byl to maličký jednopokojový byt s kuchyňkou a v pokojíku leželo na posteli děvče.


Jednoho dne si nás zavolal náš hlavní profesor, spisovatel Miloš V. Kratochvíl, a sdělil nám, že na příkaz rektora AMU prof. A. M. Brousila nás musí postavit před stranický soud, neboť Brousilovi se doneslo, že vyznáváme dekadentní způsob života a jako takoví nemáme samozřejmě co dělat na vysoké škole, neboť dekadence je v přímém rozporu se socialistickou morálkou nového člověka. Zda z obdivovatelů francouzských básníků udělal vyznavače dekadentního způsobu života sám rektor nebo ten spolužák, který nás udal, nevím. Fakt je, že A. M. Brousil zřejmě potřeboval zrovna projevit svoji ideologickou bdělost, a tak se mu náš případ velice hodil.


" Většinou ohřeju v mikrovlnce to, co je zrovna po ruce, nemám totiž moc času, ve dvě hodiny ho vozím jednou týdně na hodinu klavíru, dvakrát na trénink fotbalu a plavání, a pak ho samozřejmě vyzvedávám, protože ještě musí dělat úkoly. On je pak ale neposedný, i když to ještě nemá hotové, chce se dívat na televizi nebo hrát hry na počítači a pokaždé se dohadujeme, a proto jsme tady. " " Nechte chlapce hodinu u mě. Uvidím, co pro něj mohu udělat. " " Dobrá, " řekla žena, která se mezitím několikrát podívala na hodinky, " stejně musím ještě ke kadeřníkovi, večer čekáme s manželem hosty.


Profesor sedává u okna, zírá ven, bezmyšlenkovitě a strnule. Očima snímá dění venku, ale nezaznamenává je, neregistruje. Všechno míjí v dlouhých epizodách kolem něho. Jako by mozek vypojil a odpočíval. Snad přišel přechod příliš náhle. Byl zvyklý na zmatek a napětí nemocnice a nynější plynutí času v něm probouzí chvílemi zoufalost, a od ní je jen krůček k apatii, i když si to nechce připouštět. Zadumaný pohled z okna nikam, do ztracena, je stále častější. Východisko našel Havlena brzy sám : začal intenzívně pracovat na drobných úpravách domku. Fyzická námaha od rána do večera mu, zdálo se, skutečně prospěla.


V ovocné zahradě Je květen. První mláďata zelených pěnkav jsou již opeřená. V korunách stromů bzučí včely, protože teď kvetou jabloně i hrušně. Za měsíc bude hospodyně vytlačovat ze zralého rybízu šťávu a z jahod připravovat marmeládu. A na podzim zavaří hrušky a ve sklepě pak na zimu uloží jablka. VINNÁ RÉVA Kůra : hnědá Plod : hrozny ( v říjnu ) Vinná réva je popínavý keř. Jeho malé kvítky voní a lákají množství hmyzu. Vinná réva se pěstuje na slunečných svazích. Z hroznů se vyrábí šťáva, mošt, ocet a víno. TŘEŠEŇ Kůra : tmavě šedá, popraskaná Plod : peckovice ( v červnu a červenci )


Zabloudila jsem k sídlišti na konci města. Bylo jako po vymření. Lidé si v sobotu většinou přispí. Všimla jsem si, že dveře do jednoho domu nejsou zavřené. Vyšla jsem asi po sedmi schodech a vešla do chodby. Mohla jsem přivolat výtah, ale měla jsem strach, abych nevzbudila nájemníky. Lidé jsou zvědaví a mohli by se zajímat, co zde pohledávám. A já to sama nevím. Něco mě sem prostě přitáhlo. Vyšla jsem do posledního patra a vykoukla oknem ven. Dech se mi zatajil. Páni, to je výška. Odtud spadnout, to už by člověk asi nerozchodil. Ta myšlenka mě zaujala.


" Takže někdo, kdo se učil kydat kravám hnůj, za pouhé tři roky, a ještě ke všemu dálkově, získá více znalostí než absolventka čtyřleté školy v denním studiu? " " Asi jo. " Magda se spokojeně zakřenila a napila se černé tekutiny. Bloumala jsem se současným přítelem a milencem číslo tři po lázeňské kolonádě a dumala, co mám snoubencům koupit jako svatební dar. V umyté výloze si prohlížím kriticky Marka. Má na sobě oprané džíny s dírou na koleně, v pase široký koženkový pásek pobitý železnými cvočky, černou košili s rozhalenkou, u níž mu chybí knoflík, a kožený řemínek na ruce.


Právě proto, že nikdo ten krásný ornament zezdola nevidí, je třeba ho udělat pořádně. Však on ho někdo uvidí seshora, víte? Člověk může mít víc času, víc peněz a víc uznání, když dělá věci kvůli lidem a ne kvůli tomu, jak cítí, že by měly být tak a tak udělány. Tím se připravuje o radost, o uspokojení, o smysl života. Mistr je už dávno nebožtík. Ale já, když projíždím oním městečkem, ho vidím pořád sedět na kostele, bušit do měděného plechu, zpívat, zpívat hlasitě až k obzoru a usmívat se.


Netušil jsem, že se velbloudi a koně nesnášejí, ale jakmile ti dva valášci spatřili našeho velblouda, propadli panice. Tak je to vyděsilo, že přeskočili přes příkop a hnali si to přes pole pryč. Dodnes vidím tu rachotící polní kuchyň, jak poskakuje po poli a trousí kuchyňské náčiní. Nejdřív odpadl plechový komínek, pak vyskákaly pokličky a za nimi už to šlo všecko : hrnce, rendlíky, kastróly, a rozprskly se na všechny strany po zapleveleném poli. V Kutné Hoře jsme velblouda předali skautům, ale jestli došel až do pražské zoo, to dodnes nevím.


Filip se díval z jednoho na druhého, jako by nevěřil vlastním očím. " Myslím, " prohodil zadumaně, " že mě nepotřebuje jen Valentýna, ale i vy oba. Asi nejste normální. " " Já ti to vysvětlím, " vyhrkla jsem, i když se mi zrovna jemu nic objasňovat nechtělo. Šlo mi jen o to, aby se o tom, co se tu odehrálo, nedověděla moje dcera. " Nenamáhej se, " přerušil mě. " Já vždycky věděl, že jsi cvok. Ale nechápu tě. Když máš chuť se pomilovat, proč nepřijdeš za mnou? " " Ty tomu, Filipe, nerozumíš, o nic tady nešlo. Leoš mě učil pracovat na počítači a..., " nevěděla jsem, co dodat.


" Když jsem dnes jezdil na oslu sem a tam, v jakém jsem seděl směru? " " Ve špatném. " " Tvoje odpověď zcela jasně vysvětluje, o co mi jde, " řekl učenec. " Podle mého názoru jsem seděl ve správném směru. To osel se otočil obráceně. " Nepřejícnost Tři mrzutí starci spolu seděli v parku na lavičce. Vzájemně se předháněli, kdo z nich je víc závistivý. První mrzout řekl : " Když zrovna jím a někdo zaklepe na dveře, dřív než otevřu, všechno sklidím, abych nemusel nikoho zvát k jídlu. " " To není pravá nepřejícnost, " kriticky odvětil druhý mrzout, " jsi lakomý a chováš se jednoduše špatně.


Můj šéf měl se mnou plány, abych přesedlal od filmu k varieté, což se mu jevilo jako povýšení, takže mně jednou dal za úkol uvádět nějaké žongléry. Požádal jsem je, aby mi dali písemně vše, co během představení říkají. My jen žonglujeme, řekli mi, jinak nic. Nic neříkají, informoval jsem šéfa. To mě nezajímá, zlobil se šéf. Musím přece nahoru něco poslat. Vrátil jsem se k žonglérům s formulářem tiskového dozoru a řekl jim, že něco tam prostě napsat musejí. Vrátili mi papír a hrozně se přitom šklebili. Na formuláři stálo : Hej! Hop! Hup! Lup! Hop, hop, hop!


Přečetl nepřeberné množství duchovní literatury, navštěvoval semináře a přednášky, až se jednoho dne doslechl o velmi starém moudrém muži, který žije v jeskyni v Himalájích a zná tajemství života. Prodal a rozdal tedy celý svůj majetek a podle neurčitého popisu se vydal na cestu do Tibetu, aby toho mudrce našel. Celé měsíce procházel liduprázdnými horskými oblastmi, razil si cestu sněhem a ledem, až konečně ve výšce pěti tisíc narazil na jeskyni, ve které přebýval polonahý poustevník. Když konečně dorazil k cíli, bez zbytečných okolků se starce zeptal : " Řekni mi, co je život? " Poustevník chvíli hluboce přemýšlel.


Každý den vykládal mistr svým žákům o pokoře a milosrdenství, lásce k bližnímu a odříkání a dalších aspektech duchovního života. Tenkrát chtěl zrovna zahájit přednášku, když venku před otevřeným oknem začal skřivan zpívat svou písničku. Všichni poslouchali a když dozněl poslední tón, mistr povstal a řekl : " Pro dnešek vyučování skončilo. "


Ten mávnutím levé ruky slova chvály a díků odmítl a předal svému hostu obálku. " Co to je? " ptal se mladý psycholog. " Váš účet, pane, " řekl hostitel, a jako by tímto slovem pronesl zaklínadlo, proměnil se jeho obličej v ďábelsky šeredný úšklebek. " A prosím zaplatit hned, " dodal jízlivě. " Za-pla-tit? " koktal host a cítil, že ztrácí pevnou půdu pod nohama. " A co jiného? Myslíš si, ty příživníku, že si tu můžeš žít jako prase v žitě? Necháš se obsluhovat ze všech stran, vychlastáš mi sklep a nechceš zaplatit ani halíř? Vy protivní žebráci a povaleči z města, já vám ukážu! " zuřil staroch.


" Ani číst nejdou, " usmála se babička, " jen semtam vyluštíte nějaké slovo, sama jsem je jednou zkoušela číst, ale nešlo to. " " Prozraďte mi, proč že jsou tak poničené? Co se stalo? " " To byste asi těžko uhodl. " Zamyslel jsem se. Možná, uvažoval jsem, někdo tyhle dopisy zničil ze žárlivosti, ze zklamání. Neuměl jsem si ale představit, jak by tohle udělala s papírem lidská ruka. Babička se slitovala. " Tyto dopisy psala matka mému otci na frontu krátce po tom, co jsem se narodila. Otec rukoval deset dní po svatbě, a tak si s matkou ještě neměli čas zevšednět.


Opět jsem se vyklonila, ale telefon se ozýval dost hlučně a mě napadlo, že může být slyšet až do bytů na tomto patře. Je to panelák. Zdi jsou tenké, jako z papíru. Vrátila jsem se nohama zpět na zem v domnění, že přístroj vypnu. Ukazoval mi, že po mně touží Filip. Zaváhala jsem. Co pořád chce? Je to tak důležité, že už mě shání od včerejška? A když ano, tak proč mi nezavolal v době, kdy jsem byla v zaměstnání? Už už jsem chtěla hovor přijmout, když telefon utichl.


A ona se usmála a odpověděla mi taky jinými slovy, než by mi odpověděla, kdybych jiná slova já nepoužila. Je to tak jednoduché. A výsledky jsou úžasné. Třeba... V krámě mě okrádají, vracejí každou chvíli méně. Jindy bych řekla : Koukejte, dala jste mi špatně zpátky, nemyslete si, že vám to projde - nebo něco takového. Teď řeknu : " ZDÁ SE MI, ŽE JSTE SE SPLETLA. NERADA BYCH VÁS OŠIDILA. " A přepočítám peníze. Je to stejný výsledek, tak i tak mi peníze vrátí, jenže při tom druhém se nerozčilím a ještě pobavím.


( Mladík sice prohlašoval, že je jich na celý život přesycen, ale ona věděla, že je dosud mnohem mladší, než si myslí. ) Chtěla, aby byl cele její a ona cele jeho, ale často se jí zdálo, že čím víc usiluje dát mu vše, tím víc mu cosi upírá : právě to, co člověku dává láska nehluboká a povrchní, co člověku dává flirt. Trápila se tím, že neumí být kromě vážnosti i lehkovážná. Ale tentokrát se netrápila a vůbec na nic takového nepomyslila. Bylo jí dobře.


Obyčejně takoví muži přece mluví vždy pravdu. Vždyť já stojím, ale on jde pomalu dál. " Co to má znamenat? " zavolal na mistra. " Já stojím a ty mě obviňuješ, že nestojím, ale ty jdeš dál a říkáš, že stojíš. Jak to, že ty se pohybuješ a stojíš a já se ani nehnu a nestojím? " Mistr se k němu otočil a řekl : " Moje nohy se pohybují, ale moje duše je klidná. Tvé nohy se nepohybují, ale tvoje duše je zachvácena vztekem, ctižádostí a honbou za ziskem.


Už jsem se viděl v uniformě se samopalem a před očima mi tancovaly tanky. Několik mladých komunistů z našeho ročníku obdivovalo generalissima Stalina a já se bál, že jsem jim dal právě lacinou záminku, aby mohli prokázat, že jsou ještě stalinštější než Stalin. Pár dní nato svolal Kratochvíl nad námi soud cti s tím, že by se tak důležité líčení před kolektivem naší skupiny mělo konat v patřičně důstojném prostředí, a navrhl restauraci Vikárka na pražském hradě. Byla to oblíbená hospůdka komunistického prezidenta Antonína Zápotockého, takže nikdo neměl námitky, i když se podobné akce obvykle odehrávaly přímo ve škole.


Ale Eduard, i když si je téměř jist, že Bůh není, přece jen se rád a nostalgicky obírá jeho představou. Bůh, to je podstata sama, kdežto Eduard nenašel ( a od příběhu s ředitelkou a Alicí uplynula již řádka let ) nikdy nic podstatného ani na svých láskách, ani na svém učitelování, ani na svých myšlenkách. Je příliš bystrý, aby připustil, že vidí podstatnost v nepodstatném, ale je příliš sláb, aby po podstatnosti tajně netoužil. Ach, dámy a pánové, smutno se člověku žije, když nemůže nic a nikoho brát vážně!


" To jsme zase hráli, že jo! " nadhodil stařík s ulomenou nožičkou brýlí, přelepenou za uchem černou izolační páskou. " Dneska už žádnej fotbal nehrajou, dejte si říct! Poslední, kdo uměl skutečně kopat, byl Pépi Bican. Teď jsou jenom srabaři! " " To je tím, že v tom lítají velký peníze. Dřív hráli lidi pro radost, teď jenom každý kouká, co za to. " Mluvili o kopané, profesor se v ní však vyznal velmi málo. Nějaká jména znal z doslechu, dokonce i jednoho kdysi slavného fotbalistu operoval. Věděl i to, že existují kluby jako Sparta a Slavia, ale nikdy ani jednomu z nich nefandil.


Stavila jsem se na toaletě a pěkně mi zatrnulo, když jsem na bílých kalhotkách objevila jasně červenou krev. Co to má znamenat? Když se konečně rozhodnu pro dítě, nakonec o něj ještě přijdu! Zavolala jsem přímo řediteli. S hlavní sestrou se mi nechtělo ani trochu bavit. Propustku jsem nežádala. Oznámila jsem zkrátka, že musím akutně navštívit svého lékaře a odcházím. Práci mám pro dnešek hotovou a v případě, že mě bude kdokoliv hledat, prostě mě nezastihne. S neschopenkou v kabelce jsem se zpátky do práce už nevrátila.


Dokonce i o Vánocích, kdy většina našich chovanek někam odjela nebo aspoň měla návštěvu, tahle paní sedávala sama v jídelně, dívala se z okna a pozorovala vločky, a stěžovala si. Děti opravdu umějí být sobecké, nepochopitelně nevděčné... Kolikrát jsem si říkala, že bych měla těm jejím dětem napsat, jak ta stará paní po nich touží. Nakonec jsem to neudělala, párkrát jsem takovouhle věc podnikla u jiných opuštěných lidí, nikdy to nemělo dobrý výsledek, naopak, ještě jsem si vyslechla, že se pletu, do čeho nemám, ať se starám o svoje staré rodiče, a je, kteří mají tolik práce, nechám na pokoji.


ale co hůř, co mnohem hůř ( napadlo ho dál ), on sám byl jen stínem všech těch stínovitých lidí, vždyť vyčerpával všechen svůj rozum jen na to, aby se jim přizpůsoboval a napodoboval je, a i když se jim připodobňoval s vnitřním smíchem, nevážně, i když se jim tím snažil tajně vysmívat ( a ospravedlnit tak své přizpůsobování ), nic to na věci neměnilo, neboť i zlomyslná nápodoba zůstává nápodobou, i stín, který se vysmívá, zůstává stínem, podřízeným a odvozeným, ubohým a pouhým. To bylo potupné, to bylo strašně potupné. Vlak idylicky tloukl o spáry kolejnic ( holčička švitořila ) a Eduard řekl :


Tady máš lék, Mílo, řekla mi. Lék jsem dostal před chvílí, ale neřekl jsem nic. Dovlekl jsem se ke dveřím a maminka mi podala pilulku a sklenici vody. Dlouze a úpěnlivě na mě pohlédla, v očích měla výstrahu, bledá tvář byla celá napjatá. Koutkem oka jsem zaznamenal, že vedle ní stojí vysoký muž, přísný a odtažitý, který už ji evidentně měl zcela ve své moci. Spolkl jsem pilulku jako hodný chlapec a spláchl ji douškem vody a maminka na mě zase upřela ten dlouhý pohled a zavřela dveře. Slyšel jsem, jak její kroky sestupují zas po schodech dolů.


Ale v té chvíli jsem si pořád nemohl srovnat v hlavě, proč se přišel vyčurat právě do mé ložnice, a děsil jsem se, co dalšího se od něj dá čekat. A tak jsem tam ležel v štiplavém zápachu a strachoval se až do rána. A než se v té loužičce moči zableskly první růžové paprsky rána, které přece jen nakonec přišlo, jeden její čůrek dotekl od dveří až ke skříni. Ještě to ráno se objevil strýc Boleslav a pomohl mi spakovat kufr, který se měl stát mým průvodcem pro příštích třicet pět let.


A nejen že odpadl obvyklý šepot nápovědy a podivné přeryvy, které ho provázejí, ale vystrašení amatéři podali proti své vůli své životní výkony. Fabianová prodávala každou svou repliku hlasem dimenzovaným pro mnohem větší sál, čímž na sebe neustále upozorňovala. Tím ale působila ve srovnání s ostatními falešně a uměle. Její amatérští partneři se totiž neodvažovali hrát vůbec. Prostě v té hře jen existovali, jako by zapomněli, že stojí na jevišti, a byli přirození. Nikdy předtím jsem nezažil, aby se někdo na divadle choval tak pravdivě. A vedle přirozenosti těchto poděbradských kupců trčela hvězda Národního divadla jak péro z gauče.


Přes košili má rozepnutou džínovou bundu s bílým kožešinovým límcem a nedbá, že mu od úst stoupá pára. Dlouhé vlasy má čerstvě umyté, vepředu upravené v kotlety. Vlní se mu po zádech a on neustále trhá hlavou na různé strany, aby neposlušné vlny sklepal z obličeje, do něhož mu je vháněl vítr. Na očích má velké sluneční brýle, přestože je zamračený lednový den. Na chodníku se černá špinavé náledí a já vedle něj v norkovém kožichu vypadám jako jeho matka, a ne přítelkyně. Vůbec se k sobě nehodíme. Nechápu, proč to s ním neskončím.


V jakém světě jsem se to ocitl? Ve světě, kde jsem pár dní nato vytřel střídkou chleba zbytky liliputčího žloutku z talíře a zatoužil po nášupu. ČARODĚJNICE Jako klukovi se mi neustále vracel stejný sen. Zdál se mi celá léta, bez ohledu na to, jestli jsem spal doma nebo u známých, na pohovce, na gauči nebo v cizí posteli. Nezdál se mi každou noc, ale často, a pokaždé jsem se z něho probudil hrůzou, s bušícím srdcem a splavený potem. Zdávalo se mi toto : Stojím ve dveřích na zahradu v našem čáslavském domě a koukám na čarodějnici.


" Tak tím se to vysvětluje. A kdy bys chtěla s osvětou početí začít? Až jí bude dvacet? " Sepnula jsem ruce. " Ne, to jistě ne. Neuvědomila jsem si, že dnešní dívky tak brzo dospívají. Já jsem byla v jejím věku ještě nedotčená, když to řeknu takhle knižně. " Filip si zapálil novou cigaretu. " Dej si konečně život do pořádku. Žij svůj život, a ne Valentýnin. Najdi si sobě rovného a přestaň se mezi mladé plést. " Ano. To má patrně pravdu. Měla bych žít svůj život. Přesně jak to řekl. Já bych moc chtěla.


Byl první den jejich dovolené ( čtrnáctidenní dovolené, na kterou soustředila celý rok svou touhu ), byla modrá obloha ( celý rok myslila s hrůzou na to, bude - li opravdu modrá obloha ) a on byl s ní. Na jeho " kampak " zrudla a odběhla beze slova od auta. Obešla stanici, která stála na kraji silnice zcela o samotě obklopena poli ; asi sto metrů odtud ( ve směru jejich další cesty ) začínal les. Vydala se k němu, ztratila se v něm za keříčkem a po celou dobu v sobě hýčkala pocit pohody. ( I radost z přítomnosti milovaného muže se dá totiž nejlépe prožít o samotě.


" Můj milý, jehož dítě nosím, mě opustil kvůli jiné, protože se mu nelíbilo, jak teď vypadám a už se na mě nemohl v tomhle stavu dívat. Co teď se mnou a mým dítětem bude, když se o nás nikdo nebude starat? " Tak žena zůstala, dokud dítě nepřišlo na svět, a spolu se svou družkou v zármutku se radovala ze šťastného narození zdravého chlapečka. Tím víc ale pak cítila, že musí splnit svou povinnost a vydala se znovu hledat dům, kde neznají trápení.


" Proč jsi přišel tak náhle? Vzpomínám si, jak jsi mi slíbil, že ke mně včas vyšleš posla, který mi oznámí tvůj příchod, " stěžoval si stařec. Neposlal jsem ti jen jednoho posla, ale rovnou sedm, " odpověděl anděl smrti. " Sedm? Nevšiml jsem si ani jednoho! " " Ano, to jste celí vy, lidé. Myslíte, že když posly ignorujete, nic se nestane. Ale tebe navštívili všichni. " Ukázal na jeho oči a řekl : " První posel, kterého jsem ti poslal, byl tvůj slábnoucí zrak. Druhým poslem byl tvůj zhoršující se sluch. Třetí posel sbíral tvé zuby jeden za druhým. Čtvrtý posel přebarvil tvé černé vlasy na bílo.


Z tašky, kterou mi Leoš s sebou sbalil, jsem vylovila modré manšestrové kšíry, do nichž jsem vnučku posadila. Kulila oči a vesele výskala. Já jsem si vzala jenom černé tričko, staré rifle a modré tenisky. Ukazovala jsem vnučce srny blízko krmelců, stopy zajíčků a vyprávěla jí o její mamince, co ona prováděla za kousky, když byla malá. Uprostřed lesa se zatáhlo a vypadalo to na nějakou přeháňku. To mi připomnělo příhodu, která se stala, když byly Valentýně asi dva roky. Tenkrát jsem s ní vyrazila na procházku přesně v tomhle počasí, jenže ve městě.


" To jistě není vaše starost, paní Hartmanová, " odpálkovala mě slušně Katka. " Je tam moje dcera? " upřesnila jsem zbytečně. " To vám bohužel nemohu sdělit, " pokračovala bryskně. " Slečno, jedná se o velice důležitou věc! " zaječela jsem nepříčetně do aparátu. " Pokud jde o život... " řekla dívka posměšně. " To jde, " podotkla jsem nasupeně. " Já vám pana doktora předám, " prohlásila nakonec a já jsem pěstí zabušila do stolu, div jsem ho nerozbila. " Doktor Pelikán, " ozvalo se na druhém konci drátu zdvořile a já si přála vidět jeho tvář, až mu sdělím, co se stalo. " Filipe, musím s tebou mluvit! " zdůraznila jsem. " Simono, mám zde pacienta... "


Bylo cítit, jak se ta stará divadelní budova probouzí k životu. Brzy se to rozneslo a banda středoškoláků měla rázem nejpopulárnější představení v celé Praze, což jenom dokazuje, jak zoufalá byla nouze o nějakou zábavu. Začali jsme i se zájezdy po menších městech, takže jsem poprvé v životě vydělával peníze. Když jsem patnáct let nato obsazoval svůj třetí film Lásky jedné plavovlásky, vzpomněl jsem si na dva kluky, kteří s námi hráli v Baladě. Z Ivana Kheila se mezitím stal zubař a Jiří Hrubý prodával kožichy v pražské Labuti.


Nejbližší zoo bylo až v Praze, vzdálené asi osmdesát kilometrů, a v zemi byl chaos. Vlaky nejezdily. Oddíly Rudé armády křižovaly po celé zemi a konfiskovaly hodinky. Zbloudilci od wehrmachtu se snažili proklouznout do Německa. Silnice a cesty byly plné lidí vyštvaných válkou z domovů a váleční vězni, koncentráčníci, totálně nasazení, ti všichni se vraceli domů ať už pěšky, v žebřiňácích, v automobilech na uhlí nebo na armádních náklaďácích. Jediný způsob, jak dostat velblouda do Prahy, bylo dovést ho tam pěšky, a proto se po telefonu zorganizovala velbloudí štafeta.


V domě je tma. Zkouší to ode dveří ke dveřím, až ve třetím patře se dveře otevřou a stojí v nich paní Mourková, matka Jiřiny, co jezdí na tříkolce. " Copak chceš, Láďo? " Láďa nejistě přešlapuje. " Já nevím. Nemohla byste jít se mnou k nám? " Paní Mourková si ho překvapeně změří. " Mám na plotně večeři, musí to být? " Ale už nečeká na odpověď. Jenom si přehodí přes záda kabát, na chodbě je chladno. Láďa stojí vedle ní a dívá se, jak se paní Mourková snaží matku probudit. Pak najde na stole dvě prázdné tubičky od nějakých léků a zachvátí ji panika.


Kolik lidí vídám každý den v metru tupě a jaksi bezmocně zírat před sebe, až je dopravní prostředek doveze, kde se teprve něco začne dělat, kolik jich vídám v autobusech, na zastávkách, v tramvajích... Anebo to holení. Čištění zubů. Kdybych se při každém holení naučil dvě tři slovíčka a při čištění zubů také - kolik by to bylo slovíček do roka? Číslo, k němuž jsem došel, mě ohromilo. Během těch pěti let, co jsem studoval, jsem opravdu mohl umět například deset jazyků nebo kolik, jako můj spolužák. A vůbec bych se nemusel ničeho vzdávat. Vůbec bych nebyl knihožrout a šprt.


Správci byli řádní a spolehliví, mohl si tedy klidně vzít rok volna a užívat si : nemyslet na obchody, cestovat kam bude chtít, poznávat nové země a jejich kulinářské pochoutky, vychutnávat si na své jachtě vítr a mořské vlny. Ale nakonec to dopadlo jinak, než si plánoval : Lékaři u něj zjistili smrtelnou nemoc, jejíž původ neznali, a proto nemohli ani ovlivnit její vývoj. " Dám vám polovinu svého majetku, když mě dopravíte na nejlepší kliniku na světě a zbavíte mě hrozby smrti! " nabízel. " To není možné na žádné klinice na světě, " řekli lékaři.


Karmínově červené plody brslenu dozrávají na podzim a připomínají barety katolických kněží. Proto se jim také lidově říká " kvadrátky ". Pro člověka jsou plody velmi jedovaté. Ze dřeva brslenu se dříve soustružila vřetena. V listnatém lese Zde žije veverka, plch, sojka a mnoho jiných zvířat. Husté koruny stromů totiž skýtají dobrý úkryt a chrání zvěř před deštěm a větrem. V listnatém lese najdou zvířata i dostatek potravy : žaludy a bukvice, oříšky a nejrůznější bobule. ČERNÝ BEZ Kůra : šedohnědá Plod : bobule ( v srpnu a září ) Černý bez je vysoký keř. Jeho bílé okoličnaté květy silně voní.


" Mohl bych si objednat oběd na zítra? " otázal se a já věděla, že kvůli tomuhle nepřišel. Objednací lístek na zítřejší křenovou omáčku si mohl vhodit do schránky v jídelně. Vždycky to tak dělal. Od té doby, co jsem ho přistihla s Valentýnou v jejím pokoji, si ani stravenky nechodil kupovat, ale stejně jako to dělala většina lékařů, posílal některou sestru. " Jistě, pane doktore, " odvětila jsem zdvořile. Přestala jsem mu tykat od té doby, co se přistěhoval k Valentýně. Podal mi lístek a nehýbal se. " Ještě něco? Já vás nechci vyhazovat, ale musím do kuchyně.


Byli dost bohatí a mohli si dovolit mě živit líp než tady. Do Čáslavi jsem se vrátil na podzim 1944, ale ne do našeho starého domu. Tam už jsem nebydlil nikdy. Jako sirotka se mě ujala rodina Hluchých, staří přátelé mých rodičů. Pan Hluchý dělal po večerech hokejového sudího a ve dne byl ředitelem městské plynárny. Bydlel přímo v objektu závodu, takže jsem se tam mohl poflakovat a všecko si důkladně prohlédnout.


Co stojí v tom dopise? Matka mi neřekla, že otce zatklo gestapo. Řekla mi jen, že bude pár dní pryč, ale že se určitě vrátí. Možná tomu opravdu věřila. Kdosi jí namluvil, že se takové věci stávají a že gestapo lidi jen vyslechne a brzy propustí, takže za pár dní bude určitě otec z gestapáckého vězení v Kolíně zase doma. Ten někdo se ji snažil trochu uchlácholit, ale maminka se k té mizivé naději upjala celým srdcem. Co jiného jí zbývalo? Druhý den mě nechala doma a místo do školy mě odvedla na nádraží.


" I mně přinesla ta bába vlastně jakési štěstí, " řekl zamyšleně Eduard a vyprávěl bratrovi, jak se zamiloval do Alice, jak předstíral víru v Boha, jak ho soudili, jak ho Čecháčková chtěla převychovat a Alice se mu nakonec oddala coby mučedníkovi. Jen to, jak donutil ředitelku modlit se otčenáš, už nedopověděl, protože spatřil v bratrových očích nesouhlas. Zmlkl, a bratr řekl : " Mám možná lecjakou chybu, ale jednu ne. Nikdy jsem se nepřetvařoval a každému jsem říkal do očí, co si myslím. " Eduard měl bratra rád a jeho nesouhlas ho zranil ; snažil se ospravedlnit a začali se hádat. Nakonec Eduard řekl :


Vždyť pokud jsem vůbec obtížen nějakou vinou, tak jen tím, že neberu Alžbětu. Velký Sběratel nemá nic společného s tragédií ani s dramatem. Erotika, která bývala vějičkou katastrof, připodobnila se jeho zásluhou k snídaním a obědům, k filatelii, ping - pongu, ne - li k jízdě tramvají a k nakupování. Uvedl ji do koloběhu všednosti. Proměnil ji v kulisu a prkna scény, na kterou by skutečné drama mělo teprve vstoupit. Běda, přátelé, " zvolal pateticky Havel, " mé lásky ( smím - li je tak nazývat ) jsou podlahou jeviště, na kterém se nic neodehrává. Milá doktorko a milý primáři.


Viditelnost v okolí té ohlušující příšery byla tak čtyři metry a nikdo mi nedal masku ani filtr, přes které by se dalo dýchat. Ústa mi to tak vysušilo, že jsem si je před jídlem musel důkladně propláchnout, jinak bych nepozřel ani sousto. Když jsem se vysmrkal, kapesník byl brzo jak kámen. Po směně se ostatní horníci vždycky něčím nadlábli a šli spát, ale pozdě navečer ožívali a začínali chlastat. Kolem půlnoci celá ubikace burácela smíchem, řinčením skla a pleskáním karet. Pak se začalo zpívat a hulákat a všecko to končilo nadávkami, rvačkou a blitím.