Jak jsem tak putoval s kufrem od rodiny k rodině všech těch, kteří mne přijali do svých domovů, brzy jsem si uvědomil, že v životě moc pomůže, když se člověk dokáže zalíbit a nedělá zbytečné potíže. Ve škole jsem si dal pozor, abych dobře prospíval, a čas od času jsem se na svou situaci díval očima svých dobrodinců. Pomáhal jsem v domácnosti i v obchodech a snažil jsem se nikoho ničím nedráždit. Přišel jsem na to, že bouřit se a dělat kravál je obrovský existencionální luxus, a tak ze mě vyrostl spíš diplomat než cokoli jiného.


Utekl k nám z Polska před německým násilím, co bylo s jeho rodinou, nikdo netušil, ani on, byli všichni na útěku a nějak se ztratili. Měl ve Švýcarsku bohaté příbuzné a měl se za nimi vypravit, hned jak dostane vízum. Věděl, že když vízum nedostane, umučí ho. Přišel k nám do domu, protože sousedé, co bydleli nad námi, měli na domě nabídku na pronájem, to se dělávalo, činže byly vysoké, a tak, kdo měl pokoj, který zrovna nepotřeboval, někoho u sebe ubytoval a pomohl si s nájemným.


Vím, co si k němu mohu všechno dovolit. A je toho dost. " Dobrá, " pokusila jsem se o lehkou konverzaci. " Tak si já něco koupím nového na sebe. Alespoň mi to zkritizuješ. Ano? " Mlčení jsem brala jako souhlas. V prvním obchodě si nás přezíravě měřila starší prodavačka s trvalou ondulací, kterou měla připláclou jako čepici. Dojít ke kadeřníkovi, nechat si obnovit účes, to by jí jen prospělo. Znuděně si luštila křížovku a ani se nezeptala, co si přejeme. " Chtěla bych na sebe kostým, " požádala jsem ji povýšeně. " Něco s úzkou sukní, v zelené, vínové nebo fialové barvě. "


Věřil ve své štěstí, věřil ve svou hvězdu lásky a věřil v doktorku. Hýčkán svou sebejistotou ( sebejistotou vždy poněkud udivenou ), oddával se příjemné pasivitě. Viděl totiž sám sebe vždycky jako muže přitažlivého, dobývaného, milovaného, a těšilo ho očekávat dobrodružství s rukama tak říkajíc složenýma v klíně. Věřil, že právě tento postoj dráždivě provokuje ženy i osud. Stojí snad při této příležitosti za zmínku, že se Flajšman vůbec často, ne - li nepřetržitě ( a se sebezalíbením ), viděl, což ho ustavičně zdvojovalo a činilo jeho samotu docela zábavnou.


Dům byl sice opravdu malý a v místnosti, kterou mu přidělil, stál jen stůl a postel, ale všechno bylo čisté a on nebyl zhýčkaný - byl rád, že má střechu nad hlavou. Jeho hostitel se tisíckrát omlouval, že mu může nabídnout jen skrovné pohoštění - chléb, máslo, šunku, salám a míchaná vejce, ale víno bylo dobré a pálenka tekla proudem, takže mladík usnul tvrdým a hlubokým spánkem. Když ráno vstoupil do světnice, na stole byly prostřeny na svátečním nádobí různé druhy uzenin a sýra, rozličné sladkosti, čerstvý chléb a káva lákavě voněly.


Vycouvala z místnosti a pořád se po nás ještě dívala, dokud gestapák mezi námi nezabouchl dveře. Seděli jsme tam dalších deset minut zamlklí a rozechvělí. Dveře se otevřely a opět zcela jiný muž nás vyvedl po schodišti vzhůru a ven z budovy. Svět byl stále na svém místě. Stejné pouliční lampy, které už léta nesvítily, stejné tramvaje, stejné náklaďáky kodrcající po kočičích hlavách, stejně uspěchaný dav na chodnících. Na jaře nám pošťák přinesl malý uzlík v balicím papíře. Byl v něm baret barvy zralých malin a hadrová panenka, kterou máma udělala ve vězení.


Nebyl to právě nejpovzbudivější počátek mého milostného života a trvalo mi čtyřicet let, než jsem toho trapasu dokázal využít. Nevím přesně, jak se osobní zážitky dostávají do filmu, ale nějakým tajemným řízením se tak stává. Podaří - li se totiž spojit nějakou filmovou sekvenci s osobním prožitkem, je šance, že film bude pravdivější a získá hlubší rezonanci. Nikdy jsem ještě neudělal otevřeně autobiografický film, ale v mých filmech je spousta nepřímých souvislostí s obskurními událostmi mého života.


Usrkával po doušcích pivo a ani nevěnoval pozornost okolí, všechno mu připadalo vzdálené a nějak neskutečné, nejvíc on sám. " Nechcete si přisednout k nám? " Pohlédl na staříka, který stál před ním a zíral na něho vyhaslýma světle modrýma očima, očekávaje odpověď. " Prosím? " " Ptám se, " opakoval stařík důležitě a zřetelně, jako by vyřizoval důležitou diplomatickou misi, " jestli si nechcete přisednout k nám. " Byla to spíše výzva než poselství. Ukázal do rohu, odkud jejich rozhovor sledovaly další dva páry stejně stařeckých očí. Profesor Havlena pokrčil rameny. Proč ne?


Tříleté dítě neví, co je válka, neví, co je rozvod, ví jen to, co se dozvědělo, právě teď dozvědělo a pojímá to v plnosti skutečného významu. Byla válka. Zabili jednoho pána. Jednoho tatínka. Honza plakal. Odešla jedna paní. Jedna maminka. Nechápe. A většímu dítěti připadá směšné. A dospělým naivní. Jsou války. Jsou rozchody. Odcházejí tatínkové. Odcházejí maminky. Děti pláčí. Dítě se dívá s nechápavou, užaslou hloubavostí. Ještě si nezvyklo. Ještě je směšné, se svým užaslým pohledem. " Tatínku, " zašeptá. A stiskne mi maličkou ručkou mou velkou, pro něho mocnou ruku, křečovitě mě drží za dlaň a dívá se oknem do tmy.


Postačila obvykle krátká pasáž, kterou si chtěl osvěžit ; pak opět zhasl a klidně znovu usnul. Velmi obdivoval spisovatele, kteří dokázali psát o životě a smrti s lehkostí, optimismem a přesvědčivostí ; dodávali mu sílu, když sám někdy váhal, ač si to nerad připouštěl. Knihovna se postupně plnila knihami. Na řadu přišly obrazy. Havlena si přivezl opravdu jen ty, na které byl nejvíce zvyklý, ty nejmilejší. Byly čtyři a každý dostal svůj malý, ale samostatný kousek stěny. Profesor si oblíbil krajiny romantiků i realistů, stejně jako impresionistů ; tvrdil vždy, že ho pohled na ně uklidňuje.


Za mým počítačem seděla Magda a mrskala prsty po klávesnici, jako když hraje na klavír. Jakmile mě spatřila, zůstala sedět s našpulenými ústy dokořán. " Vy jste tady? " Otevřela jsem skříň a začala se bezmyšlenkovitě převlékat. " Mám po dovolené. Ty už jsi zdravá? " " No jo. Volala mi hlavní sestra, že musím neschopenku nutně ukončit, protože nikoho jiného nemají. " " Aha. " " Máte se, hned jak přijdete, u ní stavit. Ani se nepřevlékejte, " dodala zadumaně. Tvářila jsem se, že neslyším ten štiplavý dodatek, a vklouzla do vypraných bílých šatů. Kancelář hlavní sestry se nacházela v přízemí budovy, na chirurgickém oddělení.


" Zpívá neúnavně dnem i nocí a já z vděčnosti za jeho písně dbám na to, aby mu nic nechybělo. Pořád se starám, aby měl čerstvou vodu a dobrou potravu, aby přebýval v chladivém stínu a aby se k němu žádná kočka ani nepřiblížila. Ale už dva týdny ani nezazpíval a já jsem úplně zoufalý. " Když domluvil, poslechl si král také, co mu chtěl říct slavík. " Moje chuť na dobrou návnadu mě vehnala do pasti lovce ptáků. Prodal mě obchodníkovi, který jezdil z místa na místo, až mě konečně získal tento muž.


Chvíli jsme šly mlčky a mně to připadalo moc divné, takhle asi vodili zmatené lidi ve staré Indii k Buddhovi a ve staré Palestině za Ježíšem. " Kolik jí je? " " Devětadvacet. " " Jak vypadá? " " Uvidíš. " A tak jsem zase mlčela, než jsme došli k paneláku na sídlišti a Ilona zazvonila na jeden ze zvonků.


Hranice přeskočila přes komín a načas stála Rut v cizí zemi. Po půl roce ale Hitler obsadil i zbytek Čech a Moravy a my opět nepotřebovali pas, když jsme chtěli hotel navštívit. Jenže to bylo jedno. Do té krajiny jsme se už nehodili a Němci stejně hotel brzy zrekvírovali. Nejprve z něj udělali útulek pro německé matky s dětmi, později v průběhu války se klientela zúžila na válečné vdovy. Na konci války si rudoarmějci zřídili v hotelu kasárna. V saloně si udělali táborák a vůbec se tam chovali, jako by se ubytovali v přírodě.


Jaksi už tuším, že se mi jeho odpověď nebude vůbec zamlouvat. Položil na stůl obálku. Koukám na to psaníčko a mám pocit, že vím, co je v něm napsáno. " Přece tvoje dcera! " Popadla jsem prudce sklenici a rychle se napila, až jsem si spálila jazyk. " To myslíš vážně? " " Asi ano. " " Proč? " Je mi ze všeho smutno. Obětovala jsem té holce všechno. A tohle je její vděk? Opustí mě a nechá samotnou! Honza vzal do ruky svou skleničku. " Někdo pozná svoji životní lásku třeba už ve třinácti. Někdo až v šedesáti. Nezáleží na věku.


A zatímco mladík zkoprněle zíral na několikanásobně převýšený účet a mumlal, že tolik peněz ani nemá, sebral mu staroch tašku, lačnými křivými prsty mu strhl hodinky ze zápěstí a syčel : " Tak si vezmu, co mi patří, chlapečku! " Protože si podle svých vlastních propočtů stále nepřišel na své, sebral hostu i jeho staré auto, dotlačil ho ke svému domu, práskl dveřmi a zamkl na dva západy. Po několika desítkách kroků se mladý psycholog pomalu vzpamatovával. Zvažoval svou nepříjemnou situaci, pokýval hlavou a zamumlal si pro sebe : " Měl jsem pravdu! Já to věděl! Díky Bohu, nestudoval jsem zbytečně! " Zúčtování


Copak mi, cvokař ' chce? " " Jedná se o Valentýnu, " odvětil věcně. " Aha. " " Máš se za ním zastavit ještě dnes v ordinaci, je to prý nezbytné. " " Je to opravdu tak nutné? Mám spoustu práce a možná to nestihnu do konce jeho pracovní doby. Ale zavolám mu. Slibuju. " " Musí s tebou mluvit osobně. Co máš za práci? " " Nevím si rady s počítačem. Udělám tedy nejprve práci, která se ho netýká, a potom ho budu odpoledne mordovat. " Na vteřinu se odmlčel. " Chceš pomoct? " " Jak? " " Přece odpoledne tu práci s počítačem. Pomůžu ti a vysvětlím, co bude třeba, abys mohla za tátou odejít. "


Doma jsem papír s proužkem zalepila opatrně do bílé obálky, položila ji na dřevěný noční stolek u postele a tvrdě usnula. Probudilo mě nesmělé zaklepání. Leoš stál s Janičkou uprostřed pokoje a trpělivě čekal, až se vzpamatuji. Vylekala jsem se. " Kolik je hodin? To už jdeš do práce? " " Ano, bude šest. " Posadila jsem se. Usnula jsem oblečená v silonové oranžové halence, pod níž jsem byla nahá, proto jsem se schoulila vsedě pod deku. " Můžeš pro mě něco udělat? " zamumlala jsem ospale. Věnoval mi citlivý pohled. " Pro tebe všechno. " Podala jsem mu obálku.


Byla sama příliš svým tělem a proto je pociťovala vždycky úzkostně. S takovou úzkostlivostí přistupovala i k mladíkovi, kterého poznala před rokem a s kterým byla šťastna snad právě proto, že nikdy neodděloval její tělo od její duše a mohla s ním žít cele. V té nerozpolcenosti bylo štěstí, jenomže za štěstím hned číhá podezření a dívka jich byla plna. Často ji třeba napadlo, že jiné ženy ( ty neúzkostlivé ) jsou přitažlivější a svůdnější a že mladík, který se netajil, že tento typ žen dobře zná, jí někdy za takovou ženou odejde.


Ve třicátých letech, krátce nato, kdy tohohle kubánského génia připravil o titul notorický pijan Alexander Aljechin, cestoval Capablanca po celém světě a živil se hraním simultánek. A tak se stalo, že dorazil i do Čáslavi, aby si tu vydělal nějaké drobné. Městečko proti němu postavilo třicítku nejlepších hráčů a dvacet devět jich dostalo brzy mat. Jen jeden Čáslavák ho ale potrápil a přitom to bylo ještě dítě. Nakonec mu velmistr byl nucen nabídnout remízu. To dítě byl můj bratr Pavel, má vlastní krev.


Práci jsem odvedl znamenitě. A věděl jsem, že mám nejlepšího nadřízeného na světě. Když člověk ví, že ho šéf má rád, že mu věří, že si ho váží, odvede tolik díla jako nikdo jiný. Když jsem později pracoval ve velké tiskárně, vzpomínal jsem na starou partu, na to, jak bychom se byli nechali rozkrájet pro slávu naší firmy. Pokud si vás zaměstnavatel váží a pokud vám to umí dát najevo, bude jeho firma vždy o několik kol před těmi firmami, které vidí ve svých zaměstnancích jen položky na výplatní pásce. Lekci, kterou mi šéf dal, jsem si odnesl do života.


Přišlo mi, že je to škola jako dělaná pro mě, tak jsem si sedl a napsal přihlášku a začas dostal pozvánku na pohovor. To malé městečko na Labi se mi zalíbilo na první pohled. V Československu se za války příliš nebojovalo, ani tu Američani tolik nebombardovali, a Poděbrady snad nebyly zasaženy válkou vůbec. Byly zde, a dodnes tu jsou, lázně pro pacienty se srdečními chorobami, kteří usrkávali poděbradku, procházeli se po parcích a kolonádách a podřimovali při zahradních koncertech.


Zaklepala jsem a pokorně čekala. " Dále, " ozvalo se a já stiskla kliku. Hlavní sestra, taktéž oděna v neposkvrněných šatech, seděla za stolem v pompézně vybavené místnosti a pracovala na počítači. " A, to jste vy! Posaďte se. " Usedla jsem proti ní a čekala. Vyndala z krabičky jednu cigaretu a nabídla mi. " Takže mám pro vás všechno připravené, už jsem vás čekala. " Přistrčila mi list papíru, propisovací tužku a zapálila si cigaretu. " Co je to? " ptám se opatrně. Povytáhla srostlé obočí. " No žádost o nástup na mateřskou dovolenou. " Svitlo mi.


Ona, která bývala vzorem jemnosti, používala hrubých slov, o kterých její muž ani netušil, že by je mohla znát, utíkala s mladší dcerkou ke svým rodičům, dokonce několikrát před synem napadla manžela pěstmi. Přítel byl gentleman a snažil se všechno - i když z posledních sil - obracet v žert - jen aby chlapec neztrácel iluzi o milujících se rodičích - o rodičích přes to všechno se milujících. Jednou, jako už mnohokrát předtím, začala manželka na přítele křičet, ječela, jako ječívají ženy v televizních seriálech, že ho nenávidí. Přítel byl na to zvyklý.


Co se to tam takhle po ránu děje? Že by Leoš již připravoval malé papání a nevěděl si s tím rady? Otvíráním dveří jsem se trápit nemusela, protože byly jen mírně přivřené. Uvnitř mě čekalo překvapení. Valentýna byla doma. Stála u stolu a s Leošem se hádali. Zařadila jsem rychle zpátečku. Dole jsem popadla ze stolku objemný svazek klíčů a mobilní telefon a vyběhla ven. Chodila jsem po městě a pokoušela se pročistit si hlavu. Mrzelo mě, co se stalo, a taky jsem měla strach. Co když se Valentýna vrátila dřív a viděla nás?


Po dalších šesti letech se mohl se všemi svými zaměstnanci konečně usadit ve velmi moderním a architektonicky zdařile řešeném obchodním komplexu. I když během let své úspěšné kariéry přicházel do firmy mezi prvními, neutajilo se, že nikdy nejezdí do horního patra výtahem, ale vždy zmizí nenápadnými dveřmi v zastrčeném rohu vstupní haly. Také nemohl zabránit tomu, aby se o jeho neobvyklém chování nešířily nejrůznější pošetilé dohady : prý tam chodívá ráno cvičit, možná kontroluje tajný trezor a počítá své jmění - to byly jedny z nejnevinnějších spekulací. Ale nikdo ze zaměstnanců tajemství neodhalil, ani jeho dlouholetá sekretářka nevěděla nic bližšího.


" Jak? " zeptal se Filip posměšně a mně celá ta situace přišla absurdní. Vždyť se přece nic nestalo! Jenom jsme se políbili! " Nechte toho, " zaječela jsem. Leoš otce pustil. " Mám ji rád. " Posadila jsem se opět na židli, jakmile za ním zaklaply dveře. Cože to říkal? Mám ji rád? Koho tím, proboha myslel? Jistě Valentýnu. Přece ne mě. Do místnosti vešla hlavní sestra, tentokrát oblečená v civilu. " Co se tady děje? Slyšela jsem hrozný řev. " Pohledem sjela Filipa. " Nemáte už, sestro, po pracovní době? " Kapitulovala jsem. Měla jsem být už dávno někde jinde. Na jiné planetě.


Nevím, jak dlouho jsem bloumala lesem a loukami. K večeru jsem se vrátila domů totálně zničená. Plácla jsem sebou na otoman, ležela a dívala se jen tak kolem sebe. Spánek nepřicházel a já u sebe neměla ani prášky na uklidnění. Necítila jsem ani hlad, ani žízeň. Dřímota mě přemohla až někdy k ránu, když u sousedů kokrhali kohouti. Probudilo mě bití pendlovek, které jsem večer teskně natáhla. Odbíjely jedenáctou dopolední. Hlava mě bolela jako střep, oči pálily a žaludek se mi kroutil a zpíval hlady. Vstala jsem a nakoukla do malé spížky.


dívka se totiž vzápětí usmála nad tím, jak je to krásné, že tou cizí ženou je nyní ona ; tou cizí, neodpovědnou a neslušnou ženou, jednou z těch, na které tolik žárlila ; zdálo se jí, že jim všem tím vypaluje rybník ; že přišla na to, jak se zmocnit jejich zbraní ; jak dát mladíkovi to, co mu až dosud dát neuměla : lehkost, necudnost a nevázanost ; naplnil ji zvláštní pocit spokojenosti, že ona sama jediná má schopnost být všemi ženami a svého miláčka takto zcela ( ona sama jediná ) zaujmout a pohltit. Mladík otevřel dvířka auta a zavedl dívku do restaurace.


Příbuzenská rada v Náchodě se sešla a rozhodla, že nějaký čas pobudu u tety Anny. Sbalil jsem si kufr a přestěhoval se na opačný konec Náchoda. Ten rok došlo ke zvratu ve válce. Do léta 1943 se německá šestá armáda vzdala u Stalingradu a spojenci provedli velkou invazi v Itálii. Střední Evropu sice Němci drželi dosud pevně v rukou, ale v protektorátu Čechy a Morava bylo čím dál tím míň co jíst a dospívající kluk znamenal pořádnou zátěž pro rodinný rozpočet. Musím ale říct, že nikdo z rodiny mi to nikdy nedal najevo.


Na klíně drží kabelku z krokodýlí kůže a na nohou má obuté lodičky z téhož materiálu. Vedle ní nevzrušeně zírá můj milenec číslo dvě Honza. Pootočím hlavu malinko doleva a moje oči si prohlížejí Filipa, milence číslo jedna. Tváří se lhostejně a šeptá něco Magdičce. Přece jen ji uhnal! Spočívám na sedadle, dívám se na záda nevěsty. Stojí absolutně strnule, ale já vidím, jak se jí chvěje kytice ze žlutých slunečnic, zelených makovic a tmavého kapradí. Není tak klidná, jak vypadá. Šaty si půjčila v jedné z půjčoven, které se v městě rozrostly jako houby po dešti.


Žal ve tvaru zadnice Alžběta pořád tančila, ale její publikum bylo pravděpodobně mnohem horší než publikum na vídeňském striptýzu : Havel klopil hlavu, doktorka se dívala posměšně, Flajšman odmítavě a primář s otcovskou shovívavostí. A Alžbětina zadnice potažená bílou látkou ošetřovatelské zástěry kroužila zatím místností jako krásně kulaté slunce, leč slunce vyhaslé a mrtvé ( zahalené do bílého rubáše ), slunce odsuzované lhostejnými a rozpačitými zraky přítomných lékařů k žalostné zbytečnosti. V jednu chvíli se zdálo, že Alžběta začne opravdu shazovat součástky oděvu, takže se primář ozval stísněným hlasem : " Ale Alžbětko! Snad byste nám tady nechtěla tu Vídeň předvádět! "


Listy černého rybízu mají zvláštní vůni. Bobule dozrávají kolem 24. června, na svatého Jana. Šťáva z černého rybízu se používá jako lék při teplotě a revma. JAHODY Plod : souplodí ( sbírá se jednou za měsíc, od června do září ) Zahradní jahody pěstuj na slunečném místě. V prvním roce dozraje jen málo plodů, ale o to víc jich je o rok později. Jahody mají hodně vitaminů. Každé čtyři roky je musíš sázet znovu. ŠVESTKA Kůra : tmavě šedá až hnědá, popraskaná Plod : peckovice ( od srpna do října ) Švestka pochází z Orientu. Dnes existuje přes dva tisíce různých druhů.


Jeden rok jakýsi dobroděj věnoval škole bicykl a my jsme se na něm po vyučování učili jezdit. Člověk na tu těžkou kraksnu naskočil na nádvoří, dojel na náměstí, objel sochu krále Jiřího a vrátil se zpátky k partě kluků, kteří už netrpělivě čekali, kdy na ně přijde řada, a povykovali všelijaké fórky. Celá ta objížďka neměla víc než sto metrů.


A my tam stáli pořád dál, i když se všechny dveře opět zavřely, lokomotiva si zlobně odfrkla oblakem páry a vyrazila směrem k východu. Stáli jsme tam a zírali, jako by tatínek mohl být pořád ještě uvnitř, snad že si zdříml a zmeškal svou stanici a teď zatáhne za ruční brzdu a vyskočí ven. Ve čtyři přijede další, řekla maminka a kráčeli jsme zpátky domů. Ale ani tenhle vlak tatínka nepřivezl a večerní taky ne. Čekala nás dlouhá noc a další tři vlaky nazítří. Byli jsme u všech. Tatínek nepřijel.


Všimla jsem si, že pokoj je zaplněný květinami, zřejmě k téhle dívce každý nějaké přinesl - a podle toho k ní musela chodit spousta lidí. Daly jsme se do řeči. Jestli si představujete, že mluvila nějakým kazatelským tónem nebo vemlouvavým hlasem, kdepak. Mluvila, jako kdyby byla mou kamarádkou z diskotéky, smála se každou chvíli - to bylo zvláštní, stále vyhledávala nějaký veselý rys na tom, o čem jsme mluvily, i když to vůbec veselé zdánlivě nebylo. Tím smíchem ale dodávala každému jevu nějaký snesitelnější smysl.


Pádil jsem do třídy a poškleboval se spolužákům, když jsem si ukládal knihy do tašky. Vzal jsem to domů co největší oklikou, šoural se co noha nohu mine, jen abych si tu náhlou svobodu co nejvíc vychutnal. Město jsem v téhle denní době neznal a všecko mi připadalo zajímavé, takže jsem si dával pořádně načas. Dodnes vidím tu náhlou změnu v maminčině tváři, když dopis otevřela. Ztuhla a na smrt zbledla. Pak se dala do tichého pláče. Byl jsem z toho celý pryč. Ničemu jsem nerozuměl. Tatínek přece říkal, že je všecko v pořádku. Tak proč ten pláč?


Zavírala se ve svém pokoji nebo ve sklepě, přestávala o sebe dbát, nezvládala domácnost, stále všechny viděla v nejčernějším světle. Když s tím začala, přítel se snažil ji konejšit a vycházet jí vstříc, měl ji, jak říkám, pořád rád. Když to nepomáhalo, zapálil si dýmku a odcházel na zahradu nebo za přáteli. Na co ale oba zapomínali, byl jejich desetiletý syn. Trpěl, nevýslovně trpěl. Byl zvyklý na docela " jinou " matku, na kouzelnou vílu, usměvavou, laskavou, vyrovnanou a přátelskou. Nechápal její proměnu. Dny, týdny, měsíce plynuly a přítelova manželka byla stále agresivnější.


Leželo na zádech s hlavou mírně pootočenou na bok a také s jedním ramenem mírně přivráceným k druhému, takže se obě krásná ňadra tiskla k sobě a měla plný tvar. Jedna Alžbětina noha byla natažena a druhá mírně pokrčena v koleni, takže bylo možno zřít znamenitou plnost stehen i mimořádně hustou čerň klína. ) Volání o pomoc Když otevřel dokořán okno a dveře, vyběhl Flajšman na chodbu a začal křičet.


" Víš aspoň, že ji neznáš? " " Jak bych to mohl vědět? " " Takže lidé vlastně nic nevědí? " " Jak bych to mohl vědět? " Přirozenost Jednoho dne byl mistr pozván do domu zámožné ženy. Když dopili čaj, uvedla hostitelka mistra do velké místnosti, která byla celá bohatě vyzdobena květy. Květiny byly naaranžovány v nepřeberném množství v nádherných kyticích a velkých květináčích, a omamná vůně se linula vzduchem, jako kdyby všechny kvetly zároveň. " Chtěla bych ti dát hádanku, " řekla dáma. " Když uhodneš, daruji zdejším chudým značnou částku. Ze všech květin, které tady vidíš, je jen jedna jediná pravá. Tu bys měl co nejrychleji najít. "


Předepsal jsem jí antidepresiva, ale mám dojem, že nemají ten účinek, jaký bych si představoval. Víš o tom, že se pokusila spáchat sebevraždu? " Kouř z cigarety mi zaskočil, až jsem se zakuckala. " Cože? " " Ano. Vypila vodu z vázy, kde se " louhovaly " konvalinky. " " Ale prosím tě, to nebyl žádný pokus o sebevraždu. Byla to jen taková demonstrace, aby si jí někdo všiml. Jako dítě jsem měla podobné pocity. Také jsem si myslela, že mě nemá nikdo rád, a chtěla jsem umřít. Vlastně si to myslím do dneška. " " Zlehčuješ to jako vždycky. Ona je vážně nešťastná.


V Náchodě jsem přečetl celého Julese Verna a spoustu dalších dobrodružných knížek. Zvlášť si vzpomínám na jednu, která mi učarovala. Jmenovala se Plavčíci kapitána Bontekoea a pojednávala o partě kluků ukrývajících se na lodi, která pluje do Afriky. Taky jsem četl Marka Twaina a Victora Huga. Knížky mě chytly a nejvíc mě na nich bavil příběh. Válka škrtila Evropu čím dál víc a jednoho dne mi teta Anna se slzami v očích řekla, že si budu muset sbalit kufr. Nějací lidé doma v Čáslavi se nabídli, že se o mě postarají.


" Já mám hlad, " kňourá Veronika. Večeře nejspíš nebude. " Počkej, přinesu ti kus chleba, " napadá Láďu a vrací se opatrně do kuchyně. Matka má hlavu na stole, nehýbe se. Láďa zakrojí do bochníku včerejšího chleba - moc se mu to nepovedlo, okraje jsou zubaté. Nemůže najít máslo, bere tedy sklenici se švestkovou marmeládou a vrací se do ložnice. Veronika ukusuje krajíc, jako by to byla kdovíjaká pochoutka. Láďovi to však přece jen vrtá hlavou. Co se stalo? Pootevřenými dveřmi je slyšet, jak matka hlasitě oddychuje, jako by chrčela. Třeba se jí něco stalo! " Buď tady hodná, " napomene Veroniku a vyběhne na chodbu.


Když se Rut stavěla, Stalin soupeřil s Trockým v sovětském politbyru a Hitler přednášel své proslovy v pivnicích. Československo bylo demokratický stát, a tak měli mí rodiče pár let na to, aby mohli vést svůj hotýlek pro radost a pro zisk. Na konci třicátých let se Hitlerova pozice v Německu natolik posílila, že se místní architekt, který na hotelu provedl některé úpravy, rozhodl odejít od Hitlera co nejdál. Byl Žid a viděl dopředu, takže se odstěhoval až do jižní Ameriky. Po mnichovské dohodě na podzim roku 1938 zabral Hitler část Československa.


Stěny jsou pokresleny uhlem, samá divoká zvířata, která se vzpínají, jak je pronásledují lovci s oštěpy. U zadní stěny leží na několika čerstvých kůžích Máša, má otevřené horečnaté oči, blouzní. " Trochu vody, " šeptá vysušenými rty. Láďa nabírá do dlaní vodu z kamenné nádoby a přibližuje se k ní. Máša hltavě srká vodu z jeho dlaní, do poslední kapky. " Neboj se, přinesu ti za chvíli medvědí tlapu. Náčelník říkal, že má magickou sílu. Určitě se uzdravíš. " Máša se k němu přitiskne, tváře jí hoří, ale snaží se usmát. " Já tě mám ráda. " Poblíž nikdo není, všichni se hřejí u ohně.


A protože se pochopitelně toužila sama před sebou stvrdit jako nejkrásnější a nejlepší, vybírala si toho jediného, kterého poctí svým odmítnutím, velice přísně a náročně. Když si nakonec vybrala mne, pochopil jsem, že je to mimořádná čest, a považuju to dosud za svůj největší erotický úspěch. " " Umíte proměňovat podivuhodně vodu ve víno, " řekla doktorka. " Dotklo se vás, že nepovažuju za svůj největší úspěch vás? " řekl primář. " Musíte mne pochopit. I když jste ctná žena, přece jen nejsem pro vás ( ani nevíte, jak mne to rmoutí ) váš první a poslední, kdežto pro tu kurvičku jsem byl.


A tam jsem mu vypravovala, jak kdysi dávno - hodně dávno - dokud jsem byla mladá - jsem lovila ty rudohnědé chlupaté mamuty s třímetrovými kly.. Poslouchal a tváře mu svítily obdivným nadšením... A když jsem mu nakonec svěřila, že jsem mamuty nelovila, že mu jen tak povídám příběhy, nebyl zklamaný, děti mají fantazii stejně rády jako skutečnost, mívají ve zvyku přece obě zaměňovat. Jistě jsem u něj stoupla v ceně. O tohle jde : neurazit se. Umím si představit řadu svých přítelkyň, které by se urazily, kdyby je jejich vnuk o něco podobného požádal. Cítily by se zahanbené a směšné.


Podvědomá touha fantazie ho přenášela ještě dál, do měst a krajin, které nikdy nepoznal a které si představoval určitě naivně a zkresleně - moře s vysokými palmami, tříštivé vlny a plachetnice plující k obzoru. Byl to svým způsobem únik - ze školy, z domova, odevšad. Koncem ledna se maminčin stav poněkud zlepšil. Vstala a začala přecházet po bytě, občas i něco uvařila a nakonec také vyprala všechno špinavé prádlo, co se za dobu její nemoci nastřádalo. A co košilek, ponožek a všeho možného se pak rozvěsilo po šňůrách na dvoře! Pololetí se přihlásilo vysvědčením. Čtyři pětky, navíc zvláštní napomínání z chování ;


" Co měla dělat, když jste si jí nevšímal? Provokovala vás. A netoužila po ničem jiném než po drobečku vaší žárlivosti. Vy džentlmene. " " Už ho netrapte, primáři, " řekla doktorka. " Je krutý, ale zato je mladý. " " Je to trestající archanděl, " řekl Havel. Mytologické role " Ano, opravdu, " řekla doktorka, " podívejte se na něho ; krásný, zlý archanděl. " " Jsme tu mytologická společnost, " podotkl ospale primář, " protože ty jsi Diana. Frigidní, sportovní, zlomyslná. " " A vy jste satyr. Zestárlý, chlípný, užvaněný, " řekla zase doktorka. " A Havel je Don Juan. Ne starý, ale stárnoucí. " " Kdepak. Havel je smrt, " oponoval primář svou starou tezí. Konec Donů Juanů


" Tatínku, jak vlastně začínají války? " zeptal se chlapeček svého otce. Otec vykoukl zpoza novin, zamyšleně se podíval na svého syna a řekl : " Předpokládejme, že dvě sousední země vedle sebe žijí v míru, jako třeba Kanada a USA. Potom ale jedna země chce něco, co ta druhá nechce vydat. A tak Kanada pošle své vojáky do USA. " " Nevykládej tomu dítěti takové nesmysly! " křikla matka. " Kanada nikdy nevedla válku se Spojenými státy. " " Co se do toho pleteš? " ohradil se otec. " Jenom jsem na příkladu. " " Svoje příklady si cucáš z prstu, naděláš víc zmatků, místo abys něco vysvětlil.


Bylo jí hodně přes dvacet, takže mi připadala jako starší paní. Ve snu bych ji nepodezíral, že jí to onemocnění Moravských očí možná i vyhovuje. Začali jsme si povídat. Netrvalo jí dlouho, než ze mě vytáhla, že jsem ještě panic, a než jsem se nadál, už jsem nebyl. Ztratil jsem svou poctivost na písčité lesní půdě pokryté suchými bodlinami jehličí. U uší mi bzučeli komáři a učitelka socialistických modelek se odborně postarala o zdárný průběh. Nemusel jsem se mordovat s podprsenkou a pátrat jí mezi stehny.


" Vy se bát nemusíte. Na cucáky nejdu, " odsekla Alžběta a kroužila poprsím kolem Havla. " A líbil se vám ten striptýz? " vyptával se dál otcovsky primář. " Líbil, " opověděla Alžběta, " byla tam jedna Švédka s obrovskýma prsama, ale to já mám hezčí prsa " ( pohladila se při těch slovech po prsou ), " a taky tam byla jedna holka, která dělala, jako by se koupala v samých mydlinkách v takové papírové vaně, a jedna mulatka, a ta onanovala před celým publikem, to bylo nejlepší ze všeho... " " Chachá! " řekl Flajšman na vrcholu ďábelského sarkasmu, " onanie, to je přesně to, co je pro vás! "


Po večeři zavedli nevěstu do velké komnaty, která byla plná plničká lnu a konopí. " Tak, " povídá pán, " tady máš kolovrátek, červená jablíčka a trochu hrachu a můžeš se pustit do práce. Když všechen len do rána spředeš na zlaté nitky, bude svatba, když ne, bude zle. " Pán odešel a nechal přadlenku být. Hanička se ani nepokoušela příst, vždyť o předení nic nevěděla. Začala plakat a naříkat : " Ach, bože, co si teď počnu! Proč jsem jen neposlechla matku a nenaučila se příst. Mohla jsem si hovět pěkně doma ve světnici! Co se mnou bude! "


A byla uspořádána bujará oslava. Tancovalo se, zpívalo a radovalo až do rána. Místní učitel složil baladu o hrdinném přemožiteli medvěda, která byla pak každý rok zpívána během medvědí slavnosti na počest slavného návratu rolníků. Snadná kořist Rolník pracoval na svém poli, když zpozoroval, jak přes ně peláší zajíc ; ten ale narazil do kmene blízkého dubu a zemřel. " To je ale praktické, " pomyslel si rolník, " takhle snadno jsem ještě k zaječí pečínce nepřišel. " Schoval se do křoví a čekal na dalšího zajíce. A čeká tam dodnes. Fazole


Mont Saint Michel. Je to kouzelná hora, tyčí se nad hladinou moře a na vrcholu je kostel. Jsou místa, která vás přímo vybízejí, abyste zvolnili a zamysleli se nad sebou, nad tím kratičkým časem, který ještě máme tady před sebou na světě. Ta hora mě pokaždé uchvátila. Je spojená s pevninou. Za odlivu se k ní dá dojít suchou nohou, a jakmile přijde příliv, obklopí ji moře a z hory se stává ostrov. Ze Saint Michel je nádherný výhled. Proč to říkám :


NÁVŠTĚVNÍ KNIHA HOTELU RUT Poválečný chaos po pár týdnech ustal, a jakmile dráhy sesmolily jakýs takýs jízdní řád, vypravil jsem se se svými bratry k Máchovu jezeru. Rut byla v zoufalém stavu. Okna vymlácená, dveře vylomeny, nábytek rozkraden nebo zničen, zdi byly zčernalé sazemi, v každé místnosti smrděly hromady výkalů. Jak mohla naše radost a pýcha takhle upadnout? Ať žiješ v zajímavé době, zní jedna čínská kletba, dovolte mi tedy, abych zalistoval v návštěvní knize obyvatel malého letního hotýlku v nejzajímavějším období středoevropské historie.


Uvažoval jsem, co těch zbytečných dvacet minut budu na opuštěném venkovském nádraží dělat. A pak mne zamrazilo. Dvacet minut. Prostoj. Jaká je to příležitost! Mám před sebou dvacet minut. Celých dvacet minut... Srdce a čas " Můj dobrý přítel, " začal vyprávět L. D., " byl tím, co se nazývá úspěšný člověk. Dosáhl ve svých čtyřiceti toho, o čem většina čtyřicátníků jen teskně sní. Znáte to : možná jste už také zažili onu hranici stínu. Člověk jde a jde životem, stále po ozářené straně, a náhle udělá krok a zjistí, že už tím krokem překračuje z ozářené strany do stínu.


Na otázku, co ho přivedlo do Berlína, zahradník začal ochotně vyprávět svůj sen. " Chcete mi opravdu tvrdit, že věříte snům a jenom kvůli jednomu snu jste podnikl tak dlouhou cestu? A ten sen se má opravdu naplnit zrovna tady, v Berlíně? Člověče, tady vládne drsná realita. Už tisíce takových jako ty tady zkoušely najít štěstí a narazily jen na samé problémy. Se sny v našem světě člověk nikam nedojde. Jinak bych s vámi hned měnil! " rozhorlil se komisař. " Proč byste zrovna vy se mnou chtěl měnit? " ptal se zahradník.


" Mému bratranci se narodila dcerka, " vyprávěl primář K. V., " a když se narodila, uvažoval, je - li to vůbec ještě dítě. Byla naprostý mrzáček. Bratranec i jeho žena jsou krásní a urostlí lidé, to stvořeníčko oba úplně vyděsilo. Brali se brzy, jemu bylo jedenadvacet a jeho ženě devatenáct, když se dítě narodilo, a bratranec trval na tom, že dítě musí do ústavu, že oni mají život před sebou, nemohou si ho zničit tím, že by se dívali na něco takovéhohle. Navíc, jak jim lékaři potvrdili, jsou oba dva naprosto zdraví a záleží jen na nich.


Svými rozvětvenými kořeny zpevňuje zem. Velké listy topolu jsou na spodní straně bílé a plstěné. OLŠE Kůra : tmavě hnědá, popraskaná Plod : oříšek ( v srpnu a září ) Olše natahuje ráda své kořeny k vodě. Většinou mívá více kmenů. Listy jsou na špičce zakulacené. Z jehněd olše vypadávají malé oříšky, které jsou po vodě unášeny pryč. JMELÍ Kůra : zelenohnědá, hladká Plod : bobule ( v říjnu a listopadu ) V koruně listnatého stromu často roste kulovitý keř - jmelí. Své kořeny má ve dřevě stromu a odnímá mu živiny. Jmelí je cizopasná rostlina. JÍVA Kůra : šedá Plod : oříšek ( v srpnu a září )


Byly to de Laclosovy Nebezpečné známosti a v době, kdy jsem stejně na nic jiného nemyslel, na mě ty otevřené popisy sexuálních intrik, záletů a her udělaly obrovský dojem. Tenkrát bych se ovšem neodvážil říct ani kamarádům, že bych z toho chtěl udělat film. Kvůli francouzské literatuře mě také z FAMU málem vyhodili. Se svým kamarádem Zdeňkem Borovcem jsme velice obdivovali francouzské dekadenty Baudelaira, Rimbauda a Verlaina a nijak jsme se tím před našimi spolužáky netajili.


Popadla jsem tašku, položila Janičku do kočárku a napadlo mě, že bych si mohla udělat řidičák. Nikdy jsem nepociťovala potřebu řídit vůz. Těch pár cest, když jsem jezdívala do Polí, mě vždycky vozil Honza. Od té doby, co se odstěhoval, jsem tam nejezdila. Možná zase začnu, kvůli Janičce. Je tam zdravý vzduch, krásná příroda, klid a mír. Autobusem s kočárkem to bude dost nepraktické. A ani nevím, jestli mě řidič vezme do vozu. Leoš moje úvahy přerušil. " Odvezu vás i tam. Autobusem to bude dost problematické. " Vděčně jsem se usmála a pozvala Leoše dovnitř. " Dáš si kafe? " otázala jsem se.


Horníci byli pýchou režimu, noviny byly plné oslavných příběhů z hornického prostředí, a tak mě zajímalo, co je to za nadlidi a také jak to pod zemí vypadá. Poslali mě do Rakovníka, kde se těží lupek, což je břidličnatý jíl, ze kterého se dělá šamot. Strávil jsem tam měsíc a uvědomil jsem si, že po těch čtyřech týdnech by pro mě i galeje byly hračka.


Nakonec ale ta letní facha v Rakovníku splnila svůj účel. Nikdy předtím jsem si neuvědomoval, jak tvrdý dělnický život opravdu je. Ale přesvědčilo mě to, že něco takového už nikdy nechci a že na to ani nejsem stavěný. Když jsem se po létě vrátil do Prahy, přestěhoval jsem se na studentskou kolej a jako spolubydlícího jsem vyfasoval studenta HAMU jménem Ševčík. Jako hlavní obor měl dirigování a jako vedlejší bicí nástroje. Zrovna se připravoval na závěrečné zkoušky, takže skoro celý den tam v pokoji dirigoval desky.


Omar klidně přijal třicet devět ran. Když se ale k ráně napřahoval poslední lupič, náhle vyskočil s výkřikem hlasitějším než řev raněného lva, pochytal jednoho lupiče po druhém, svázal je, vzal jim všechno včetně oblečení a pak je zahnal do pouště. Poté, co zachráněné zboží znovu přivázali na hřbety velbloudů, pokračovala karavana dál. Když konečně dorazili do cíle, kupec uzavřel několik obchodů a vyrazil s novým zbožím zpět do své vlasti. Tam se vydal s Omarem na trh s otroky. Vyhledal obchodníka a energicky se dožadoval, aby si ho vzal zpět a vrátil mu jeho peníze.


" Ne, o tom jsme nikdy nemluvili, " odpověděl žák. " Ale v tom to právě je : Když nedostanu odpověď na tyhle otázky, tak je mi celé studium k ničemu! " " No, tak přemýšlej o přirovnání, které ti teď budu vyprávět, " vyzval ho mistr. " Jeden muž byl v boji raněn šípem. Doplazil se do stínu stromu a když k němu konečně přišel lékař, raněný mu řekl : ' Nevytahuj ještě ten šíp. Chci nejdřív přijít na to, kdo mě postřelil, kde stál, když mě trefil, jaký luk použil a z jakého dřeva je šíp. ' Kdyby chtěl raněný čekat na tyto odpovědi, mezitím by zcela určitě zemřel.


Bolí tě břicho? " otázal se soucitně. Hledal u mě nějakou břišní chorobu. " Ne. Proč? " ptám se dosti primitivně. " No proč asi. Blinkáš, ne? " " A jo. To dělám každé ráno. Co tady děláš tak záhy? " " Chtěl jsem s tebou mluvit. Dnes o noční jsem hodně přemýšlel. Měli bychom si pár věcí vyjasnit, přišel jsem, dokud mám odvahu se ti svěřit. " Prohrábl si husté vlasy. To nevypadalo moc slibně. Co mi asi chce? Nemám náladu mluvit s nikým! Chci zalézt někam do tmy, spát a nezvracet. " Povídej. "


Leoš mě upřeně pozoroval, jak lovím z cestovní tašky plechovku s kávou a připravuji ji do dvou porcelánových hrníčků se zlatým okrajem. " Sladíš? " Přikývl. " Tak to máš smůlu, " odvětila jsem, " já cukr nemám. " " Nevadí. Pokusím se to vypít hořké. Možná to přežiju. " " Vlastně počkej, " něco mě napadlo. Došla jsem ke starému kredenci a otevřela ho. V cukřence s pokličkou, na níž se modraly pomněnky, leželo pár kostek zvlhlého cukru. Musel zde ležet několik let. Nevzpomínám si, že bych ho kupovala. " Zkus tenhle. Je mokrý, ale určitě sladí. "


" Já se o ni postarám sama. " Dcera se spokojeně usmála. Lehla jsem si na postel, vnučku položila vedle sebe a ukazovala jí barevná chrastítka. Některá jsem vytáhla z krabice na půdě. Ta byla ještě po Valentýně. Vyprávěla jsem Janičce pohádky a zpívala písničky, až mě vyrušil zvonek u dveří. Položila jsem tedy dítě do postýlky a sešla po schodišti. Za dveřmi stál Leoš. " Je Valentýna doma? " vyzvídal a já jen zavrtěla načesanou hlavou. " A kde je? " tázal se dál. " Nevím, " řekla jsem po pravdě. " Musela odejít. " " A kde je malá? " " Nahoře. " Stál a nehýbal se.


Okamžitě mu naskočila představa jednoduchých dřevěných panelů, zavěšených na pevných trámech krovu, na nichž by mohl instalovat nejen výtvarné projevy, ale i předměty z cest, plakáty, mapky, zkrátka nejmilejší předměty, ke kterým se rád a často vracel. Nápad ho tak zaujal, že po několik dnů hledal ve sněhu kolem domku, ve sklípku i v kůlně vhodná dřeva. Nakonec objevil asi deset nádherných, rovných, voňavých smrkových prken, původně asi připravených na opravu podlahy, a pustil se do práce. Vznikly čtyři dokonalé desky, které zavěsil, aby na ně dopadalo lomené denní světlo, pod úhlem.


Díky, pánové, řekl jsem a donesl to lejstro šéfovi, který ani nehnul brvou. Za pár dní se originál vrátil oštemplovaný. Jindy jsem před vysíláním jakéhosi sovětského filmu dostal za úkol udělat rozhovor s předsedou Svazu československo - sovětského přátelství. Jmenoval se Homola a byl to tuze zaneprázdněný soudruh, který nicméně souhlasil, že si mě nějak vmáčkne do programu. Poslal jsem mu pět nebo šest otázek, které jsem mu měl položit před kamerou, a poprosil ho, ať mi odpovědi předem pošle. Nic nepřišlo. Volal jsem, nechával vzkazy. Homola je ignoroval.


V osmaosmdesáti letech ho porazilo auto a byl na místě mrtev. Neslyšel už dobře a tichý vůz ho doslova smetl ze silnice. Srazil ho kousek od stánku s růžemi. Dědeček právě koupil kytici růží své ženě k svátku, spěchal domů, nerozhlédl se a zemřel s tou růžovou nádherou v ruce. Zemřel, když nesl růže své osmdesátileté lásce. Říkám vám, je dobré mít předky, kteří se nevzdávají a kteří dokážou žít silně a plně až do svého posledního vydechnutí. Dává vám to příklad a genetickou naději. Ale ano, mně nezbývá než tomu věřit. Věřme a doufejme. A milujme.


A celá Paříž pod jejich nohama jako by dřímala, spala. " Chutná? Není moc silná? " vyrušil ho ze vzpomínání svobodník. " Ne, " zavrtěl Havlena hlavou, " kdepak. " A klouzali zase mlčky zimní krajinou. Nazelenalá políčka vystřídaly hnědé a rezavé pásy země, provlhlé lesy a opuštěné chmelnice. Silnice také oschla a Havlenův favorit na ní osiřel. Jen občas potkávali ohromné tirácké vozy, putující od hranic. " Zbývá mi osm měsíců, " řekl svobodník, " snad už je přečkám bez potíží. " " Co děláte v civilu? " zeptal se profesor se zájmem. Nikdy nic nepředstíral a skutečný zájem se poznal i na tónu jeho hlasu. " Chemii, průmyslovou chemii.


Očištění od svých pochybení najdeš jen ve vodách dobra a lásky, na březích soucitu. Tato voda je čistá a průzračná. Ponoř se do ní a nech se unášet na vlnách milosrdné laskavosti, pak bude i tvá duše nezkalená a vodu z řeky nebudeš k očistě potřebovat. " Náhražka


Z uvedených závorek je zřejma Flajšmanova pomalost, která však mnohem spíš než o neohrabanosti svědčila o loudavém sebezalíbení, s nímž mladičký medik spočívavě pohlížel do svého nitra, přehlížeje bezvýznamné podrobnosti vnějšího okolí. Doktor Havel pravil : " To všecko, co jsme tu kecali, byly hlouposti. Ne já Alžbětu, ale Alžběta odmítá mne. Bohužel. Je přece blbá do Flajšmana. " " Do mne? " pozvedl Flajšman hlavu od láhve, pak dlouhými kroky nesl vývrtku zpět na její místo, vrátil se zase ke stolku a naléval víno do sklenek. " Vy jste dobrý, " přidal se k Havlovi primář, aby pobavil své kolegy. " Všichni to vědí, jenom vy ne.


Moje jednání není tentokrát impulzivní. Vím, že dveře do budovy se nezamykají, a mohu se tedy kdykoliv dostat nepozorovaně dovnitř. Dům je zcela anonymní. Bydlí zde jedenadvacet partají a jistě se vzájemně neznají. Výtah sebou maličko trhnul a zastavil se. Bezmyšlenkovitě jsem vystoupila a kradmo se rozhlédla, zda mě někdo nepozoruje. Dojdu po špičkách ke špinavému, zavřenému oknu venkovní chodby a dívám se skrz skleněnou tabuli do šedivé ulice. Z magické výšky se mi sakramentsky zamotala hlava. Kolik to může být metrů? Nedokážu tu gigantickou hloubku pod sebou odhadnout. Jisté však je, že až dopadnu na zem, budu mrtvá okamžitě.


Deska byla velká sotva metr krát metr a jedna noha byla o maličko kratší ; dívka stojící na stole měla pocit vratkosti. Ale mladík byl spokojen s nahou postavou, která se teď tyčila nad ním, a její stydlivá nejistota jen podněcovala jeho rozkazovačnost. Chtěl to tělo vidět ve všech polohách a ze všech stran, tak jak si představoval, že je viděli a budou vidět i jiní muži. Byl sprostý a lascívní. Říkal jí slova, která od něho v životě neslyšela.


" Napsal jsi tam už i moje jméno? " zeptal se Tomáš. " Proč se mě na to ptáš? Víš přece, že nepatříš mezi přátele Boha, " odpověděl anděl. " To je pravda, že nejsem boží přítel, " připustil Tomáš. " Ale jsem přítel přátel Boha! " Mlčky a zamyšleně se anděl podíval na Tomáše, a potom řekl : " Stejně jsem byl pověřen, abych napsal tvé jméno na začátek seznamu. Neboť víra se rodí z beznaděje. " Nadšení Dědeček měl revma. Seděl ve své lenošce a sotva se mohl pohnout. Jednou ho návštěva poprosila, aby vyprávěl o svém slavném učiteli. Zpočátku dědeček vyprávěl rozvážně. Potom se ale nechal vzpomínkami strhnout.


Flajšman se rozhlédl pokojem a skočil rychle k malému sporáčku. Otočil zpátky otevřený kohoutek plynu. Pak běžel k oknu a otevřel je dokořán. Poznamenání v závorce ( Dá se říci, že Flajšman jednal pohotově a celkem duchapřítomně. Jedinou věc však přece jen nestačil zaznamenat dostatečně chladnou myslí. Civěl sice plnou vteřinu na nahé Alžbětino tělo, ale naplňoval ho natolik úlek, že si pod jeho clonou vůbec neuvědomil to, co teprve my z výhodného odstupu můžeme plně vychutnat : To tělo bylo nádherné.


Člověk se pak zastyděl, že si stěžuje málem na malichernosti, hanbil se - ne před ní, ale před sebou - za svoje stížnosti, viděl že je to vlastně nepatřičné. Zní to možná hloupě nebo alespoň paradoxně, když řeknu, že jsem mívala chvíle, kdy jsem jí nějak " záviděla zdraví. " Záviděla? Ne, to vlastně ne, jen jsem cítila, že bych si přála být zdravější - tedy tak zdravá jako ona - v té vyšší podobě zdraví, jakou jsem cítila z ní vycházet a jakou jsem neměla.


Smějí se a o něčem si jen tak povídají, takže se cítím docela bezpečně v tom rodinném kruhu, tak bezpečně, že si dokonce troufnu se na čarodějnici zašklebit a vypláznout jazyk, přitom ale dál svírám kliku od dveří, za kterými se můžu schovat. Čarodějnice ale zničehonic vyletí, jako by byla jakousi astronomickou silou vymrštěna proti dveřím, chňapne mě, zem se pode mnou otevře a začneme se propadat do hlubin. V tom těsném sevření nejsem schopen ze sebe vyrazit ani hlásku, protože srdce se mi zastavilo, nemůžu popadnout dech, svaly mám ztuhlé děsem a padáme a padáme a padáme. KROKY


Bylo tu něco, co muže začínalo na dívčině hře dráždit ; teď, když jí seděl tváří v tvář, pochopil, že to nejsou jen slova, co z ní dělá kohosi cizího, ale že je celá proměněná, v gestaci i v mimice, a že se podobá až nechutně věrně tomu modelu žen, který tak dobře znal a k němuž pociťoval lehký odpor. A tak ( drže kalíšek v pozvednuté ruce ) opravil svůj přípitek : " Dobrá, nepřipiju tedy na vás, ale na vaše plemeno, v němž se tak zdařile spojuje to lepší ze zvířete a to horší z člověka. "


" Abys věděl, já tě mám ráda, " řekla mu Alice zničehonic a hned mu zakryla ústa : " Ne, ne, nic neříkej, já se stydím, já nechci nic slyšet. " A zase kousek popošli a zase se zastavili a Alice řekla : " Já už teď všechno chápu. Já už chápu, proč jsi mi vyčítal, že jsem ve své víře moc pohodlná. " Eduard však nechápal nic, a proto také nic neříkal ; když zase kousek popošli, Alice řekla : " A ty jsi mi nic neřekl. Proč jsi mi nic neřekl? " " A co jsem ti měl říkat? " ptal se Eduard. " Ano, to jsi ty, " řekla v tichém nadšení.


Má úplně promočené punčocháče, jak padala do zvlhlého sněhu. Aby tak ještě onemocněla! Popadne ji za ruku a kalupem uhánějí domů. Zřícenina hradu za nimi zůstává a ční jako mlčenlivý svědek Láďova snu. Vracejí se domů, do města, přes dřevěný most v podhradí a po silnici kolem hospody. Uvnitř v sále hospody se svítí, ale výčepní stojí venku a počítá sudy s pivem, které mu právě skládají do sklepa. Sudy se valí po nakloněné rovině a jeden po druhém dole ve sklepě cvakne, jak narazí na ten předchozí. Chvilku zůstanou stát a dívají se.


Jsou to ty prášky, co jsem ti dala? " Pokrčil rameny. " Vypadaly tak. " Začalo mi svítat. " Vypadaly? To znamená, že už je nemáš? " " Ne. Ztratily se mi z kufříku. Nevím kdy a kde. " Aha. Je mi to vcelku jasné. Svěřil se tatínkovi a ten léky pro jistotu ztopil. " Filipovi jsi je, pokud správně předpokládám, ukázal? " " Ehm... Ano. " " Takže ti je mohl sebrat jedině on, " konstatovala jsem. " Není to jasný důkaz? " " Důkaz čeho? " " Toho, že není s těmi léky všechno v pořádku. Že je zlikvidoval, abychom proti němu neměli průkazný materiál. "


On člověk potřebuje impuls. Vše je připraveno, koleje nataženy, vlak na nich, jen se dát na cestu. Pokud ten impuls nepřijde či není včas proměněn v čin... tolik lidí přečká celý svůj život na nástupišti a nejen že nevyjedou, oni dokonce ani nenastoupí do vlaku - a jen si na tom nástupišti stěžují. Zapomínají, že o tom, jak a kam kdo dojede, si rozhoduje každý sám. Jestli jsem někomu za něco v životě vděčný, pak tomu neznámému mladému mrtvému na jitřním hřbitově. Střecha


Odolávám pokušení rozepnout si sako a uvažuji o tom, co řeknou snoubenci na můj svatební dar. Nakonec jsem se rozhodla, že nejpraktičtějším darem bude nějaká solidní hotovost. Ať si sami koupí, co budou považovat za nutné sami. V bance jsem založila účet na jméno svojí dcery a převedla na něj sto tisíc. Bude to stačit? Kartičku od konta jsem vložila do obálky a v Markově stínu předala po obřadu Valentýně. Vypadala pohuble. Propadlé tváře, fialové kruhy pod očima. Objala mě a rozplakala se. " Díky, mami! "


Dvořané zahanbeně hleděli stranou. Někteří se cítili podvedeni. Jiní byli uraženi. Ale nikdo se neodvážil nic namítat, když si král zavolal lovce k sobě a řekl : " Tento mladý muž je novým správcem. Považujte si ho stejně, jako si vážíte mne. Byl jediný, kdo se nenechal odradit ani úkolem, ani vašimi názory. Rozhodující pro něj nebylo to, co viděl a slyšel, ale to, čemu sám věřil a co sám vyzkoušel. " Vzdálenosti " Tři měsíce jsem putoval, abych došel až k sem tobě. Rád bych, abys mi ukázal, jak kráčet cestou osvícení " řekl horlivý žák mistrovi.


Projela mnou úzkost, jako by každou vteřinu mělo nastat zemětřesení, které mě smete. Věděl jsem, že na moje místo najde okamžitě deset náhradníků. A věděl jsem, že to, co jsem udělal, je neomluvitelné. " Já... " zakoktal jsem. A vstal jsem, bylo mi jasné, že po takovémhle provinění mi nezbývá nic jiného, než vzít si z věšáku klobouk a odejít. Přiřadit se do té předlouhé řady hledajících práci. " Pane T., " zaznělo mi za zády. Ohlédl jsem se. " Chtěl jsem se vás jen zeptat, jestli nevíte, kolik je hodin, moje se mi zastavily. " Šéf vytáhl z kapsy starodávné hodinky a prohlížel je.


Jako ten večer, kdy jsem nesla Janičce bryndáček s nápisem Tatínkův mazlíček a slyším, jak se Valentýna ježí. " Jak to, že si s mámou tykáš? " " Tykám si s ní už delší dobu, " pravil Leoš konejšivě. " Kdybys byla doma, mohla sis toho všimnout už minulý týden, když jsme byli spolu na vítání občánků. " " Já jen že jste spolu nějak zadobře. Nedávno jsi jí nemohl ještě přijít na jméno, a teď jste spolu jako dvojčata! " Bryndáček zabalený v šustivém papíru mi vyklouzl z ruky a ztropil menší kravál. Ve vedlejší místnosti si toho nikdo nevšiml. " Proč jsi, Valentýno, tak jedovatá?


Při příštím novoluní běžte do zahrady a zavažte si oči, abyste se mohl lépe soustředit. Pak vezměte do obou rukou vrbový proutek a zcela soustřeďte svou pozornost na jeho pohyb. Mezi půlnocí a jednou hodinou vás dovede na správné místo. Ale nesmíte ani pomyslet na hrochy! " Při novoluní udělal hledač pokladu vše, co mu bylo řečeno. Se zavázanýma očima, pevně svíraje vrbový proutek se prodíral tmou. Najednou bylo slyšet tiché zaklení. Potom výkřik! Strhl si z očí šátek a mnul si čelo. " Už podruhé se to snažím vytlouct z hlavy! " láteřil. " Nikdy v životě mě nenapadlo myslet na hrochy.


Stulila se mu pak na prsa a rychle usnula, zatímco Eduard dlouho bděl a uvědomoval si, že necítí vůbec žádnou radost. Snažil se představovat si Alici ( nikoli její fyzický zjev, ale možno - li její celou bytost v úplnosti ) a napadlo ho najednou, že ji vidí rozmazanou. Zastavme se u toho slova : Alice, jak ji Eduard až dosud viděl, byla při veškeré své naivitě bytost pevná a jasná : krásná prostota jejího vzezření zdála se odpovídat prostě jednoduchosti její víry, a její prostý osud zdál se být zdůvodněním jejího postoje. Eduard ji až dosud viděl jednolitou a soudržnou ;


A mně nechybí víra, ale chybí mi jedna láhev ouza. " Relativita Žid snažně prosil Boha o trochu peněz : " Neboť Ty jsi věčný a všemohoucí. Pro Tebe je i mnoho málo. Čas ani prostor pro Tebe nemají význam. Ty, který jsi všechno stvořil, můžeš také všechno poskytnout. Prosím Tě, dej mi sto tisíc dolarů. Sto tisíc let je pro Tebe jako minuta a sto tisíc dolarů je pro Tebe jako jeden cent. Pokorně Tě prosím, slituj se nade mnou a dej mi jeden cent. " Žid byl přesvědčen, že pak uslyšel hlas shůry, který mu řekl : " Počkej minutku. " Jistota


Když jsem si k babičce v neděli večer pro ni přišla, myslela jsem, že omdlím. Udělala mi jiný límec! Přece jsem jí podrobně vysvětlila, jaký má být výstřih u blůzy, jaký límeček, a ona mi udělá něco úplně jiného! V šestnácti jsem byla pěkný rozmazlenec a nebyla jsem zvyklá, aby mi babička někdy nevyhověla. Křičela jsem, vyváděla a nebyla k utišení. Na tu oslavu měl přijít on, šestnáctiletý spolužák, a zdálo se mi, že když mě uvidí v blůze s tím nemožným límečkem, už u něj nebudu mít žádnou šanci.


Nemohl ze starého pána odtrhnout oči a tuze si přál, aby se směl k němu přiblížit. Rozsudek ho ohromně potěšil. Zněl totiž na dobu, kterou otec strávil ve vyšetřovací vazbě, což se v té době rovnalo rozsudku osvobozujícímu. Pavel opustil soud s pocitem, že tatínka omilostnili a že se tedy musí každým dnem vrátit. Ale už ho nikdo z rodiny nikdy neviděl. Nikdy ho nepropustili a soudní verdikt se nikdy nenaplnil. Po válce se všichni snažili přijít na kloub tomu, proč otce po prakticky osvobozujícím rozsudku neposlali domů, a mí starší bratři v té věci vyvinuli takřka detektivní úsilí.


V Divadle na kovárně se mi taky podařilo splašit své první rande. Marta byla jednou z poděbradských dívek, které s námi chodily do školy, a už léta mi ve třídě motala hlavu. Byla chytrá, vtipná, měla světle kaštanové vlasy, hezkou tvář, skvělé nohy a už dost vyspělou postavu. Problém byl, že za ní pálili kluci z vyšších ročníků a někteří z nich se už holili. Marto, nešla bys se mnou na procházku? vybafl jsem na ni čas od času na chodbě. S tebou? Pche! ohrnula pokaždé nos.


Předchozí majitel tu nechal u zdi narovnané špalíky březového dřeva, které léty vyschly, nyní se hodily, protože nebyly navlhlé jako dřevo ze sklepa nebo ze zápraží. Kachlová pec patřila k nejmalebnějším místům v celé chalupě a svým způsobem ke koupi domku ještě přispěla : trochu připomínala kachlová kamna v jeho pracovně na klinice. Snad i kvůli tomu... Hned první večer je podrobně studoval a prohlížel. Pracovní a řemeslnické motivy se neopakovaly, i když zdánlivě působila kachlová pec jednolitě.


Uvědomila jsem si, že dítě psalo o mně, psalo první zprávu o své matce, a v tu chvíli jsem strnula. " Co jsi napsala? " " No tak, to víš. " " A ukážeš mi to? " " Jo, ale paní učitelka si vzala sešit. " " Dobře, a kdy vám ho vrátí? " " Snad zítra. " Ten čas do zítřka byl hrozný. Čekala jsem netrpělivě na dítě, až se vrátí ze školy, abych si přečetla, jaká vlastně jsem.


" Tatínku, udělej den. " Myslel jsem, že jsem neporozuměl. Sehnul jsem se k němu. " Tatínku, rozsviť, " řekl a ukázal ručičkou ke hvězdám. A já jsem pochopil. A ucítil jsem za té procházky větrnou nocí něco, co jsem nikdy předtím nepocítil... ON SI MYSLÍ, ŽE MOHU ROZSVÍTIT SLUNCE! Podíval jsem se na chlapce, který statečně capkal unavenými nožičkami po mém boku a vůbec nežertoval, byl si jistý, že VELKÝ TATÍNEK dokáže - tak, jako když zmáčkne vypínač - udělat den. Sklonil jsem se a vzal ho do náruče a tak jsme šli strašidelnou nocí plnou neznámých zvuků a příšer a přízraků.


Měla jako každé jiné dítě zakázáno do kaluží šlapat, a ona to tak ráda dělala, i pod pohrůžkou pohlavku. Jindy bych jí nepochybně vynadala nebo ji plácla po zadečku, ale řekla jsem si, že není co zkazit. Valentýna mi podala ruku a zvolala : " Maminka taky do vodičky! " A k pohoršení kolemjdoucích skrytých pod barevnými deštníky jsme jako šílené vymetaly každou louži a skotačivě výskaly. Tato příhoda byla ojedinělá, protože už se nám nikdy nenaskytla příležitost společně zmoknout. Mraky na obloze se rozehnaly a já si všimla, že jsem poněkud sešla z cesty.


Hovořili jsme o všem možném a já užasl. " Ty že děláš zástupce té firmy pro celou Evropu? " Kývl. " Prosím tě, ale to musíš umět jazyky. " Zase kývl. " To musíš umět anglicky a francouzsky a německy... " Zase kývl. Tentokrát pobaveně. " Umím taky italsky a španělsky a portugalsky, slušně se domluvím i rusky, polsky a ukrajinsky a... " Cože? Tolik cizích řečí? " Snažil jsem se vyčíst z jeho výrazu, jestli si ze mě neutahuje.


Větrný mlýn se má točit. Postarej se o to laskavě. Zkontroluju si to! " poručil princ a odjel. Další den vládlo také bezvětří a k velké princově nelibosti se mlýn opět netočil. " Jak se opovažuješ protivit se mému rozkazu, bídný červe? " křičel na mlynáře. " Nerozuměl jsi, co jsem ti přikázal? " " Rozuměl jsem plně tomu, co mi Vaše Excelence poručila, " odpověděl mírně mlynář. " A? " " Poručil jsem mlýnu. " " No a? " " Mlýn mi řekl, že nic nezmůže, dokud nefouká vítr, a že mohu poroučet jak chci, on ho také nemůže přičarovat.


A ukázal na slepého hejtmana na koni, s páskou přes oči a s palcátem v ruce. Staříkovi zasvítily oči a vítězoslavně se po ostatních rozhlédl. " Aha! A když obléhal hrad Žižka, to znamená, že hrad existoval! Kdo měl pravdu? " A v tu chvíli se Havlena probral, a aniž sám věděl, co ho to napadlo, nezúčastněným, klidným hlasem, avšak zřetelně prohlásil : " Ale Jan Žižka zemřel už 11. října 1424. " Nic víc. V udanou dobu byl tedy již dobře tři roky po smrti. Staříci rázem zmlkli, i hostinský. Teprve teď si Havlena uvědomil, že to neměl říkat, dotkl se jich.


Zamračeně zvedla srostlé obočí a naježila knírek pod obřím nosem. " Jakou velikost? " " Čtyřicet, " odvětila jsem a špičkami prstíků prohrábla saka na ramínkách. Marek sundal brýle. " Můžete se pohnout a něco nám ukázat? " Lupla po něm okem. " Ve čtyřicítce máme jenom v těchto barvách, " ukázala ke stojanu, který jsem právě prohlížela. Celkem tam viselo asi šest kostýmů v dosti divokých barvách. Oranžová, žlutá a nějaká batika. " A co majitel, je přítomen? " otázal se můj přítel a prodavačka nasadila na zmalovaný obličej strojený úsměv. " Ne. " " Kdyby byl, " pokračoval Marek, " postaral bych se, aby s vámi vyrazil dveře.


Hostitel nedal jinak, než že ho bude sám obsluhovat a stále ho pobízel, ať si ještě vezme, že je všeho dost. Překypoval zdvořilostí, laskavostí a pozorností, takže i přes svou nedůvěru zůstal host ještě další tři dny a noci. Svého hostitele musel velmi důrazně přesvědčovat, že opravdu musí nezbytně odjet. Nakonec to vypadalo, že zraňuje starcovo dobré srdce, protože ten s povzdechem pozvedl oči k nebi a odevzdaně přikývl. Pár mladíkových věcí bylo za chvilku naloženo v autě a nastal čas rozloučení. Dojat starcovou pohostinností potřásl mu srdečně rukou.


Zasil žito a doufal, že z úrody uživí ženu i hejno hladových dětí. Čekal, až žito vzejde, ale marně. Nakonec si řekl, že mu zrno odnesli zlí duchové. V chalupě nebylo co do úst, a tak mu žena z poslední mouky napekla sladké buchty a chudák vyrazil do světa hledat zloděje, kteří mu ukradli zrno. Umínil si, že od nich vyprosí nějakou náhradu. Šel a šel, už se blížila noc a široko daleko nebyl žádný hostinec, kde by mohl hlavu složit. Zastavil se tedy ve mlýně, kde hospodařila vdova po mlynáři. Pěkně ho přivítala a nechala chudáka ve mlýně přenocovat.


A neseme si do života jen to, co nám do něj bylo vloženo, nikdo si nemůže nést nic jiného, než co se do něj uložilo. Lásku. Nenávist. Kolikrát bychom chtěli, aby v těch okolo nás bylo něco jiného, ale když se nad tím zamyslíme, vidíme, že v sobě nesou jen to, co jsme do nich vložili my. Zrcadlíme se ve svých dětech. My, naše slova, naše gesta, naše nálady, naše vztahy. Zrcadlíme se. A pak se - divíme. Zlobit se na zrcadlo je zbytečné, marné. Setkání po ránu


" Jste opilá a měla byste jít spát. " Alžběta se na něho podívala ze země s nesmírným opovržením a ( vychutnávajíc mazochistický patos svého bytí-na-zemi ) řekla mu : " Surovče. Blbče. " A ještě jednou : " Blbče. " Havel se ji pokusil znovu zvednout, ale vytrhla se mu zuřivě a začala štkát. Nikdo nevěděl, co říci, takže se štkaní ozývalo ztichlou místností jak sólové housle. Až pak napadlo doktorku, aby začala tiše hvízdat. Alžběta prudce vstala, šla ke dveřím, a když brala za kliku, pootočila se do místnosti a řekla : " Surovci. Surovci. Kdybyste věděli. Nic nevíte. Nic nevíte. " Primářova obžaloba Flajšmana


Člověk je může snadno zachytit a podat. Jsou úplně konkrétní. A s tím, že je podáváme svým blízkým, místo abychom s nimi klepali na zamčené dveře sakristie, pomáháme aspoň lehoučce odstranit nějakou potíž, drobnou nevychovanost - ale i hlad duší. Když každý z nás čtyř dá takový čokoládový bonbón denně, je to do roka skoro patnáct set bonbónů, patnáct set dobrých drobných radostí. Kdyby se rozhodlo pro takový bonbón tisíc lidí, bylo by to... Skoro se nechce věřit. Tři sta šedesát pět tisíc radostí ročně. A kdyby - ale nechme statistiky.


Dotkl se rukou stetoskopu, jenž mu visel na krku, a otočil se ke mně zády. " Co tu chtěl? " ptám se přísně a doufám, že mi Týna odpoví po pravdě. Rozplakala se. Vlastně v poslední době nic jiného nedělala. Byla příšerně přecitlivělá a cedila slzy pro každou maličkost. Pohladila jsem ji po studené paži. " Doufám, že jsi ho neposlouchala, určitě ti vyprávěl nějaké hlouposti! " Slzy jako hrachy se jí koulely po tvářích. " Říkal, že když si to nechám vzít, tak už nikdy nebudu moct mít děti! " " To snad ne, " zvolala jsem rozzlobeně. " Jak něco takového může vypustit z úst vzdělaný člověk?


Na konci války uvízl cirkus u jednoho menšího českého městečka nedaleko Čáslavi. Češi čekali šest let na to, až se budou moci Němcům pomstít. Na tanky a náklaďáky wehrmachtu, které se v dlouhých kolonách stále ještě valily směrem na západ, si ale netroufli. Zato sebrali dost odvahy k tomu, aby napadli vyčerpanou cirkusáckou tlupu. Němec jako Němec. Zabili všechny včetně medvěda. Muži, ženy, děti, zvířata, všecko to byli Němci. Zabili koně a jejich maso snědli. Jediný, komu se podařilo v tom nelítostném zmatku uprchnout, byl velbloud dvouhrbý, který pelášil a pelášil, dokud ho nezastavila šťavnatá jarní pšenice pod mým oknem.


Nebo jí profesor nechce rozumět? Probere se, když na věži odbíjí pátá. Dým z komínů šedne a vítr ho metá ve spirálách k zasněženým střechám. A v tom okamžiku z profesora Havleny spadá tíha. Rozhodl se. Veliký smutek a nejistota posledních dnů rázem opadly. Říká se prý tomu umění odejít. Bylo to však mnohem snazší, než čekal. Vzal čistý list papíru a napsal na něj několik prostých vět. Jako chirurg vždy rozhodoval rázně a s rozmyslem, nesnášel polovičatost a povrchnost. Vstal, srovnal hromádku několika knih a ze zdi sňal pár obrazů a dva diplomy.


Povzbudivě na soudce kývl a jel zpátky na pole. Když se vrátil, už se stmívalo. Chtěl se ještě rychle podívat na brambory, aby mohl soudci později poděkovat. Vešel do stodoly a užasl, protože soudce tam pořád seděl. Rudý v obličeji, s rozčepýřenými vlasy mu podával bramboru a koktal : " Je to malá, velká nebo střední? " Bolest Pacient si stěžoval na silné bolesti celého těla. " Pane doktore, když se prstem dotknu hlavy, bolí to, když se dotknu krku, bolí to, když se dotknu břicha, bolí to, když se dotknu chodidla, jsem bolestí bez sebe. Co si teď počnu? Doufám, že mi pomůžete! "


" Co je s tebou? " zeptala se a její oči zvědavě zamžikaly na dopis se jménem Valentýna, strčený pod vázou. Jistě poznala, že je to moje písmo, ale nezeptala se na moji dceru. Škubla jsem sebou. " Nic, proč? " " No, já jen že ses nestavila, když jsi dorazila. " Ano, moje první cesta po příjezdu na tohle místo vždycky mířila k ní. Jenže dnes není vždycky. Dnes je den výjimečný. Poslední v mém životě. " Jak se má Valentýna? " střelila od boku. Otálela jsem s odpovědí. Ani nevím, jestli je Renátě známo, že se vdala a porodila dítě.


Syn přinesl deku a rozložil ji na podlaze. Nůžkami ji uprostřed rozstřihl. Otec překvapeně vyhlédl přes okraj novin. " Co to má znamenat? Proč stříháš tu deku na dva díly? " " Jedna polovina je pro dědečka, " odpověděl mu syn, " a ta druhá pro tebe. Dám ti ji, až budeš jednou tak starý jako on. " Běh života Jeden vypočítavec si sice mohl dopřát všechno, ale přesto byl zároveň přesvědčen o tom, že mu všechny jeho peníze nepomohou najít odpověď na otázku, co je smyslem života.


Zlikvidovat celou organizaci byla pro gestapo hračka. Těsně po vypuknutí války dva pribinští důstojníci v Praze vysypali všechno, co věděli. Nejspíš je mučili a oni si mysleli, že když budou mluvit, zachrání si život, jenže šíře jejich znalostí se stala jejich přitěžující okolností a oba skončili na šibenici. Dali gestapu třicet čtyři jmen, jedno až dvě v každém městě od Prahy po Čáslav. Dál už jim zřejmě paměť nesahala, protože zatýkání skončilo právě v Čáslavi. Otec věděl o dalších lidech v řetězci táhnoucím se dál na východ, což není právě nejlepší vizitkou konspirativních metod skupiny, ale všechno popřel.


Bylo mi deset a ležel jsem s horečkou ve svém pokojíku nahoře v domě. Venku byl nádherný letní den, ale když mi maminka ráno dávala léky, stáhla žaluzie, takže se pokojík utápěl v příjemném šeru. Měl jsem tam na čtení nějaké knížky, ale radši jsem si jen tak hověl s přivřenýma očima, poslouchal cvrlikání ptáků v parku za oknem a maminku, jak dole v kuchyni rachotí s nádobím. Zaslechl jsem, jak před domem zastavilo nějaké auto. V roce 1942 to byla dosti neobvyklá událost. Pak se ozvaly rány na dveře.


Nikoli proto, že by to bylo správné, nýbrž jen proto, že to má naučené - zvykl na to v dětství. Kdoví, možná se většina otroků, když se jim podaří osvobodit se, začne chovat podobně jako otrokáři. Považujeme své děti za něco samozřejmého a otázka, zda by chtěly být našimi dětmi, je pro nás nezvyklá a zdá se nepatřičná. Ale možná, kdyby si mohly vybrat, nezvolily by si zrovna nás. Proč? Tahle otázka je mostem vedoucím od nepochopení k pochopení. Správně položené otázky bývají takovým mostem.


Musí se ubránit! Ubrání se!... " Takže jsi teď nedával pozor, a ani ses neučil! " doráží hlas zvenčí. " Řekla jsem přece, aby přišli rodiče! " " Prosím, " v první lavici se hlásí Ilona, div nevypadne. " Copak je? " " Prosím! Oni je zavřeli! " " Co to povídáš? " trhne sebou učitelka. To už přestává všechno! " Maminka říkala, že jeho tátu, " ukazuje na Láďu, " zavřeli do vězení a jeho maminka že se zbláznila. " Třída se směje. " Tak dost, posaďte se. Oba dva! A nechci už slyšet ani slovo! " Musí si vše rozmyslet. Láďa usedá do lavice. Utrhne kousek papíru, naškrábe pár slov a psaníčko putuje až k Máše.


Snad ještě před čtvrt rokem se chtěl vyrovnat ostatním - a teď mu to bylo úplně lhostejné. Chodil do školy, protože musel, odseděl hodiny, inkasoval známky - všechno jakoby se ho ani netýkalo. Skutečný život začínal až po posledním zvonění, když za ním zaskřípala vrata školy a Láďa byl volný. Byl pak sám, ale ne tak docela : podnikal závratná dobrodružství, která tisíckrát převyšovala všechny zážitky ze školy. Nebyl v jeho blízkosti nikdo, jediná autorita nebo osoba, které by se chtěl přiblížit a podobat se jí, která by na něho zapůsobila a ovlivnila ho. Otec?


pokud jim došel uprostřed cesty benzín, bylo to prý vždycky dobrodružství pouze pro ni, protože mladík se schoval a ona musela zneužívat svého půvabu : stopnout auto, nechat se odvézt k nejbližší pumpě, znovu stopnout auto a vrátit se s kanystrem zpět. Mladík se otázal dívky, zda šoféři, kteří ji vezli, byli tak nepříjemní, že mluví o svém úkolu jako o příkoří. Odpověděla ( s neobratnou koketností ), že byli někdy velice příjemní, ale co prý z toho měla, když byla obtížena kanystrem a musila se s nimi rozloučit dřív, než si stačila něco začít. " Mizero, " řekl mladík.


Nechci ti oplácet stejným, protože nevlídnost nelze překonat nevlídností ani nenávist nenávistí. Tady pomůže jen velkorysost a proto ti udělám radost : Protože už po tvém nevlídném přivítání nemám chuť tvé pozvání přijmout, můžete sníst všechno sami. " Pozitivní myšlení Po celodenní jízdě dorazil poutník do města, které nikdy dřív nenavštívil. Jeho obyvatelé nosili cizokrajné oblečení zářivých barev, jejich řeč byla prostoupena zvláštními zvuky. Domy měly okrově žlutou, modrou nebo červenou omítku a na tržišti nabízeli plno zboží. Poutníkovi jen oči přecházely. Osvěžil se u prodavače vody a když procházel kolem stánku s pamlsky, zmocnila se ho nesmírná chuť na něco sladkého.


Po vydatném obědě jsem vyslechla povýšenou hlavní sestru, která mi sdělila, že byla objevena ještě dvě plata plesnivých meruněk, v načatém padesátikilovém pytli s těstovinami se nacházel škvor a tvaroh s prodlouženou trvanlivostí je hořký. Dala mi za přítomnosti skladnice a lékařky z hygieny podepsat protokol a určila náhradu škody, čtyři sta padesát korun, které jsem uhradila v hotovosti. Stihla jsem ještě udělat ručně objednávky na maso, na psacím stroji nacvakat přes kopírák jídelní lístky. Hodiny nad zrcadlem ukazovaly čtrnáct třicet. Odstrčila jsem psací stroj. Jsem za celý den příšerně upocená. Možná se ještě stihnu osprchovat na šatně.


Oběh i dýchání se udržují jen uměle. Z medicínského hlediska je konec. Profesor odhazuje rukavice i roušku, vychází do předsálí a doktor Macháček za ním. Zůstala jen anestezioložka. " Někdo čeká venku, asi rodiče. " Sestra hledí na profesora nerozhodně. " Co jim mám říct? " Havlena krčí rameny, marně se snaží setřást protivný pocit bezmocnosti. Váhá. Dívka na operačním stole je vlastně mrtvá, až vypnou ventilátor, srdce se zastaví, je to otázka jediného zmáčknutí knoflíku... " Já s nimi promluvím, " nabízí se doktor Macháček. Profesor přisvědčuje. Ano, to bude tak nejlepší.


Vyměnila jsem zvonové kalhoty a bílou halenku za propínací džínové šaty, na zádech se šněrováním, které byly bez rukávů a končily mi nad koleny. Vzala jsem oranžovou dětskou vaničku, vložila ji do velké vany v koupelně a napustila vlažnou vodu. Teploměrem jsem zkontrolovala, zda má správnou teplotu, požadovaných sedmatřicet stupňů. Na desku pračky jsem si připravila žínku, dětské mýdlo a šampon. Vrátila jsem se do pokoje a zaznamenala dvě věci. Valentýna seděla v nezměněné poloze a Leoš stál beze slova nad ní a pokládal na zem svůj lékařský kufřík. Při šramotu se otočil. " Dobrý večer. "


" Tomu lékaři, který bude schopen dát mi alespoň půl roku života, dám tři čtvrtiny svého majetku! " " Žádný lékař tohle nedokáže, " řekli lékaři. " Dám vám vše, co mám, když objevíte lék, který mi umožní žít aspoň měsíc! " " Takový lék neexistuje, " řekli lékaři. " Snažte se tedy udržet mě naživu tak dlouho, abych mohl sepsat pár pokynů a myšlenek! " prosil boháč. " Tolik času budeš mít! " slíbili lékaři. V posledních hodinách svého života nařídil bohatý muž, že celý jeho majetek má být vložen do nadace, která podporuje lékařský výzkum a přispívá ke zlepšení životních podmínek lidí. Připojil také poslední myšlenku :


" Prostě počkejte, " křikl jsem - měl jsem nepořádek v papírech a nehodlal jsem se vyrušovat. Bylo mi jasné, že každý soudný člověk musí uznat, že najít chybu v objednávkách je daleko důležitější než se dívat na nějaké malůvky malé holčičky. " Dědečku, " zavolala ještě jednou vnučka a postoupila ke mně. Sklonil jsem se hloub nad papíry. " Pojď, " řekla matka a odváděla ji. Holčička nechápala. Jak to, že nechci vidět její obrázek? Dala si s ním tolik práce a tak se těšila, až jej svému dědečkovi ukáže. Jenže mně bylo jasné, že takhle musím postupovat, že takhle je to pedagogicky správné.


Spěchala jsem ráno do školy a v tramvaji jsem nerada vrazila do jednoho pána, velice opilého pána. Divím se, jak může být někdo opilý už po ránu. Občas takové lidi potkávám, bývají velmi nevrlí, možná nezačínají pít, možná právě s pitím končí po velkém bujarém flámu. Omluvila jsem se, ale on se do mě pustil, vychrlil strašný proud nadávek, šeredných nadávek. Co se stalo? Nadával mi opilec. Vlastně bych měla jen pokrčit rameny a pustit to z hlavy.


Snaží se zoufale zakrýt svůj dnešní zjev svou někdejší podobou, která už bohužel není a kterou nikdo z nás nepamatuje. Přece jste si všiml, jak hbitě udal příhodu o kurvičce, která ho odmítla, jen proto, aby při té příležitosti mohl vyvolat svou mladistvou neodolatelnou tvář a přikrýt jí svou žalostnou pleš. " Obrana primáře " To všechno, co říkáte, je téměř pravdivé, doktorko, " odvětil Havel. " Jenomže to všechno poskytuje jen další dobré důvody, proč mám primáře rád, protože to všechno je mi bližší, než tušíte. Proč bych se měl posmívat pleši, která mne nemine?


" V neděli, ten Český ráj, " zachraptěl muž. Chystali jsme se na výlet už kolik týdnů, syn se těšil, jenže vždycky jsme měli v neděli nějakou práci a sešlo z toho. " Pojedeme? " " POJEDEME, určitě. " Dokud jsme živí, opakovala jsem si, dokud jsme ještě všichni živí, musíme se přece začít konečně chovat jako živí! Živí by se měli chovat jako živí. Je krásné, být spolu a naživu. A mít někoho, kdo nás má tak rád, že chce být s námi. Správná otázka


Byl jsem děsně vzrušený, ale ona zůstávala netečná a ani jednou se na mě nepodívala. Uplynuly možná minuty, možná hodiny, než vlak zastavil na jedné venkovské staničce. V tu chvíli se vzpamatovala. Rázně zavřela okno, popadla tašku a vyrazila ke dveřím. Snažil jsem se zachytit její pohled, ale ani se neotočila. Otevřela dveře kupé a odešla. Stáhnul jsem okýnko a vykouknul ven, abych viděl, jak sestupuje ze schůdků. Vůbec se mým směrem nepodívala. Kráčela kolem kolejí zády ke mně. Zíral jsem na její zadek, jak se jí mele v úzké sukni. Vlak sebou trhnul a nesl mě směrem k ní.


" Nevím, " pokračovala pasivně. " Co to znamená, nevím? " táži se vzrušeně a cítím, jak se mi zrychluje dech i tep. " To znamená, že asi tak dva nebo tři měsíce, " odpověděla a mně se zatmělo před očima. " To ne. To nemyslíš vážně, Týno, máš rozum? " " Mám Leoše ráda, " prohlásila. Prudce jsem oddychovala a marně si lámala hlavu, jak na tohle odpovědět. " Kdo všechno to ví? " " Zatím jen ty a já, " zašeptala. Stojím " na koberečku " v pracovně ředitele nemocnice, mého milence číslo dvě, dívám se do jeho hladce oholené tváře, vdechuji citlivým nosem drahou kolínskou a přepadá mě nostalgie.


Myslel jsem, že nám jde pomoct odstrkat to zvíře ze silnice, ale on měl lepší nápad. Vytáhl revolver a namířil velbloudovi na hlavu. Zdálo se mi, že víc zabrat už nedokážeme, ale revolver má tu zvláštní vlastnost, že člověku dodá neuvěřitelnou dávku energie. Hystericky a za velkého řevu jsme začali do velblouda kopat, kroutit mu ocasem, tahat ho a strkat, ale nebylo nám to nic platné. Velbloud se jen zapřel nohama uprostřed silnice a dál si přežvykoval. Karel si klekl před důstojníka a prosil ho, ať zvíře ušetří.


Janata byl z Poděbrad, takže s námi na zámku nebydlel, ale měl jsem ho moc rád. Byl klidný a skromný a měl podobný smysl pro humor jako já, takže jsme spolu vycházeli jedna báseň. Později se mi nějak ztratil ze života. Už nevím proč, zřejmě přešel na jinou školu, a neslyšel jsem o něm až do roku 1953, kdy se náhle objevil jako velezrádce před stalinským soudem. Jak jsem později zjistil, v tom mezidobí čtyř nebo pěti let se Janata stal členem protikomunistické podzemní buňky zorganizované bratry Mašínovými, což byli taky naši spolužáci z Poděbrad.


Velice se vám omlouvám, pravil, ale doufám, že nás vzhledem k okolnostem chápete. Aniž jsem to věděl, právě jsem byl svědkem konce kultury v Čechách. Nečetl jsem noviny a o politiku se nijak nezajímal, a tak mi uniklo, že ten den na základě říšského dekretu zavřeli Němci všechna divadla, kina a koncertní sály po celé zemi. Všem hercům, kulisákům, muzikantům, tanečníkům a dirigentům protektorátu Čechy a Morava nařídili, aby se hlásili v nejbližších továrnách a přispěli svými silami na pomoc třetí říši. Jenže té už stejně nikdo pomoct nemohl. MŮJ VELBLOUD DVOUHRBÝ


Špinavé zbytky sněhu se rozpouštěly a zbývala po nich odporná černá břečka, před níž nebylo úniku. Skrývala se v prohlubinkách chodníků i v dírách ulice. Na stráních v okolí města však ještě sníh jiskřil bělobou a nohy se do něho bořily stejně hluboko jako na počátku zimy. Jestliže se dříve Láďa rád toulal venku, nyní ho objevování nových míst lákalo a přitahovalo dvojnásob. Už dobré dva měsíce s nikým nekamarádil, dokonce ani s Berkou a Vaněčkem, s nimiž ještě na podzim podnikal tajné výpravy.


Jejich macaté uhrovité vedoucí na ně dohlížely jako staropanenské tetičky na Sicílii. Zkoušel jsem to courat se navečer nebo časně ráno po chodbě, ale nikdy se mi nepodařilo nic víc, než že jsem se svou socialistickou modelkou prohodil jen pár slov. Bylo jí šestnáct jako mně, pocházela z malého městečka na Moravě a chtěla jít později studovat do Prahy. Klidně by se mnou šla někam na procházku, ale nevěděla, jak by se jí mohlo podařit třeba i jen na chvilku utéct.


Byla to moje první cesta do Prahy, ale z města si už vůbec nic nepamatuju. Měl jsem plnou hlavu jiných starostí. V obrovské dvoraně hlavního nádraží na nás čekal můj bratr Pavel. Tehdy to byl slibný mladý malíř, který měl za sebou svou první výstavu v Čáslavi. Zle se mu ale nevyplatila, neboť místní špiclové objevili na pozadí jeho groteskních maleb karikatury hákových křížů a udali ho gestapu. Naštěstí mu dal někdo echo a bratrovi se podařilo v rychlosti utéct. Byl na něho sice založen fascikl, rozběhlo se vyšetřování, ale nakonec byl případ dán ad acta. Vynořily se aktuálnější problémy.


Utrhneme - li bleše nohy, ohluchne. Boj s větrnými mlýny Král měl dva syny. Protože starší z nich se víc zajímal o knihy, umění a hudbu, myslel si ten mladší, že je pro trůn způsobilejší a každý den se to také snažil dokazovat. Jednou se jako obvykle projížděl po panství svého otce, aby se ujistil, že je vše v pořádku, jak říkával, když tu si všiml, že lopatky jednoho mlýnu se netočí. " Hej, mlynáři, proč se mlýn netočí? " obořil se na překvapeného mlynáře. " Vaše Excelence, mlýn se netočí, protože nefouká vítr, " koktal mlynář. " To je mi jedno.


Dívka byla mladíkovi za každou jeho lichotku vděčna ; chtěla se chvíli pozdržet v jejím teple, a proto řekla : " Lhát umíte dobře. " " Vypadám jako lhář? " " Vypadáte, že rád lžete ženám, " řekla dívka a v jejích slovech bylo mimoděk trochu staré úzkosti, protože opravdu věřila, že její mladík lže rád ženám. Mladíka dívčiny žárlivosti už někdy zlobívaly, ale tentokrát je mohl lehce pominout, protože věta přece neplatila jemu, nýbrž neznámému řidiči. A tak se jenom banálně zeptal : " Vadí vám to? " " Kdybych s vámi chodila, tak by mi to vadilo, " řekla dívka a byl to jemný pedagogický vzkaz mladíkovi ;


Kdybych ti dal pytel s obuškem, už bych tu nevydržel. Víš co? Vyber si něco jiného. Všechno ti dám, a dokud budeš žít, budu ti pomáhat. " Chudák se však držel toho, co mu poradil šedivý stařeček. Když ten zloduch viděl, že chalupníka nepřemluví, dal mu pytel a chudák zase šel. V údolí potkal stařečka a ten se hned vyptával, co s těmi věcmi bude dělat. " Do pytle dám obilí, až nějaké budu mít, a obuškem to obilí vymlátím. Beztak jsem potřeboval nový cep. " Stařeček si vzal hůl a prozradil pocestnému, že to není obyčejný pytel s obuškem.


Vždycky rád cestoval a obrazy mu většinou připomínaly místa, kam se podíval, nebo kam se chtěl podívat. Nejbližší věci měl tedy opět na dosah ruky. Odpoledne se profesor vypravil ven. Bylo však na čase, aby se trochu seznámil s okolím. Věděl už, že široká cesta vede podél chalupy na hřeben kopce, kde se kolem kostela na obě strany rozkládá Krásná, do níž patří i jeho nový domov. Vyšel ze dveří a hned ho oslnilo slunce, drobné sněžení ustalo a vítr rozehnal mraky. Cípkem oblohy nahlížela oranžově zářivá koule a rozptylovala se po jiskřícím sněhu. Havlena přivřel oči a zhluboka vdechl.


Nesla jsem jí zrovna růže, když jsem na dveřích našla upozornění, že je mrtvá, někdo z nás, kdo k ní docházel, to napsal pro ostatní. Dala jsem růže staré paní, co se šourala po chodníku. Věděla jsem, že ona by z toho měla radost. Dát něco tomu, kdo už nic nečeká. Měla by radost? Podle její víry bych řekla, že z toho spíš " má " radost, když to dělám. Protože ona věřila, že láska nikdy nekončí a láska je nejsilnější důkaz nesmrtelnosti duší. Byla světice? Ona by se tomuhle označení jistě velmi bránila.


Přežil, protože jeho žena se nebála výsměchu, poslouchala hlas své naděje a udělala pro tu naději všechno, co mohla. Stáli na pobřeží, sousoší věrnosti, lásky a síly, sousoší ozářené svítilnami těch, kteří jim nevěřili a teď je užasle a radostně obstoupili. Čili šťastný konec. Ale já si říkám : Každý večer vyplouvají naši blízcí na svá moře, do vln svých starostí a trýzní, každý večer čekají na světlo, které jim můžeme rozsvítit jen my. Dočkají se? Spatří to světlo dnes večer? Neztroskotají? " Válka " Víš, tatínku, že byla válka? " zeptalo se mě dítě.


" Jedete do Bystrice? " zeptala se dívka a koketně se na něho usmála. " Prosím, posaďte se, " otvíral mladík dveře. Dívka usedla a auto se rozjelo. 3 Mladík byl vždycky rád, když byla jeho dívka veselá ; nebývalo to tak často : měla dost obtížné zaměstnání, nevrlé prostředí, mnoho přesčasových hodin bez náhradního volna, doma nemocnou matku, bývala unavená ; nevynikala ani zvlášť dobrými nervy ani sebejistotou a propadala snadno úzkostem i strachu. Dovedl proto přivítat každý projev její veselosti s něžnou starostlivostí pěstouna. Usmál se na ni a řekl : " Mám dnes štěstí. Jezdím autem už pět let, ale tak hezkou stopařku jsem nikdy nevezl. "


Tam mají svá hnízda kos a drozd zpěvný. ŠEŘÍK Kůra : šedohnědá Plod : tobolka ( v srpnu a září ) V květnu se keř šeříku obalí bílou nebo fialovou latou, která vydává silnou vůni. Až odkvete, zahradník květy ostříhá. Keř se tak rozkošatí a příští rok kvete ještě krásněji. ZIMOSTRÁZ Kůra : žlutozelená Plod : tobolka ( v září a říjnu ) Zimostráz je vždyzelený keř. Jeho plodem je trojdílná tobolka. Každá její část má dva růžky a obsahuje dvě semena. Hustý zimostráz byl oblíbeným keřem již ve starém Římě. KAŠTAN JEDLÝ Kmen : šedohnědý Plod : tobolka ( v září ) Kaštan jedlý je vysoký kolem třiceti metrů.


Komunikace mezi lidmi probíhá často jen tak, že si navzájem podáváme nedorozumění. Je dobré vzpomenout si na chlapečka, ráchajícího se spokojeně ve vaně a nabízejícího milované babičce něco tajuplného, neznámého, kouzelného. Proč se babička směje? Asi jsem řekl něco veselého, myslí si chlapeček. Šplouchá kolem sebe radostně vodu. Jak je krásně na světě, kde si všichni rozumějí, a protože si rozumějí, tak se mají rádi. Nenávist je z devíti desetin neporozumění. Ztráty? " Chcete - li si vyjasnit vztah k životu, doporučuji vám jednu hru, " řekl psychiatr O. " Pokud si myslíte, že máte v životě všechno jasné, pak tuhle hru ovšem nepotřebujete.


" Tak jako jsem se choval já, by se choval i každý dobře cvičený pes. Když ho zavoláš, přijde, když ho pošleš pryč, tak jde. Takové chování není známkou dobrého člověka. To bylo docela snadné. " Suverénnost Když známý mistr meče cítil, že se blíží jeho konec, přemýšlel, kterému ze svých tří synů by měl předat svou cennou zbraň. Rozhodl se, že pomocí jednoduchého triku otestuje chování a vlastnosti svých dětí. Na zárubeň dveří položil polštář tak, aby při jejich otevření spadl. Potom k sobě zavolal svého nejmladšího syna.


Loni jsem promoval na technice a v létě jsem nastoupil u nás v cukrovaru. V Předměřicích, je to kousek od Hradce. " Aha, " přikývl profesor. Předměřice neznal, ale vojáka to nijak nepřekvapilo. " A víte, že mi na vánoce poslali z podniku blahopřání a taky dvě knížky? " Koho by to nepotěšilo, když má před sebou skoro rok klauzury. Havlena hleděl dopředu, sledoval tu dlouhou bílou čáru, někdy plnou, jindy přerušovanou. Jako klubíčko nití, které vede z labyrintu opět na světlo. Kam vede tahle čára? Vede ho správným směrem? Ale už se rozhodl a rozhodnutí trvá, nelze ho změnit. Blinkr napravo!


Otevřela jsem velikou cestovní tašku, která ležela nerozbalená na zemi, a vyndala jsem načatý balík značkových plínek. Nerozhodně jsem vzala do ruky jednorázovou plenku a rozpačitě ji obracela v ruce. Která strana patří dopředu? Rozevřela jsem suché zipy a spodní část bez obrázku vložila pod holčičku, která přestala naříkat. Zdálo se mi, že se na mě usmála. Kuchař Aleš stále brebentil, že jsem se vůbec nemohla soustředit na svoji práci. Převažovala jsem obsah skleněných misek určených diabetikům a přesvědčovala se, zda mají hovězí maso, pečené brambory a dušená mrkev určenou váhu. Zjištěné hodnoty jsem zapisovala do malého notýsku.


" To je těžké, " řekl mistr a potřásl hlavou. " A s prázdným žaludkem ještě těžší. " Utrpení Po smrti svého otce nebyl syn k utěšení. Naříkal, vzlykal, trhal si šaty, nechtěl nic jíst a hlasitě hořekoval. " Běda mi! " křičel. " Taková bolest! Zlomí mi to srdce! Taková muka jsem ještě nikdy v životě nezažil! " Přítel se ho snažil utěšit : " Když už tak naříkáš - co by měl říkat tvůj otec? " Odříkání Otec byl ze svého syna zoufalý.


" A má tedy všechna vaše krev, která bude prolita, a životy, které padnou za oběť přehradě, menší hodnotu než tahle přehrada? " " Ne, zcela jistě ne, " odpověděli panovníci. " Život jednoho jediného člověka je cennější než všechno ostatní. " " Chcete tedy vyměnit něco neskutečně cenného za něco, co ani nemá samo o sobě žádnou hodnotu? " ptal se mistr. Po těchto otázkách oba zaslepení soci prohlédli a slíbili, že najdou mírové řešení svého sporu. Správný lék Mistr uložil žáku obtížné úkoly a pro zhýčkaného syna z bohatého domu nebylo vůbec jednoduché je zvládnout.


byl by dal nevím co za to, aby to nemusil učinit, a učinil - li to přece, tedy, věřte, jenom proto, že to učinit opravdu musil : situace, do níž vstoupil hned od počátku večera, byla totiž tak autoritativní, že bylo sice možno její běh zpomalovat, ale nebylo ho možno nijak zastavit, takže přiložil - li Eduard dlaň na ředitelčino prso, podrobil se pouze příkazu zcela neodvratné nutnosti. Následky jeho činu však přesáhly veškeré očekávání. Jako na čarovný povel začala se mu ředitelka svíjet v rukou a vzápětí přiložila svůj chlupatý horní ret na jeho ústa.


Prostě jsme sem do kraje nějak nezapadli, a tak maminka nejprve ukryla příbory a pokrývky, nasedli jsme do vlaku a vrátili se do Čáslavi. Zase jsem byl mezi starými kamarády, ale na Reka jsem nezanevřel a trávil s ním spoustu času. Jenomže nám začínal čím dál více lézt do rozpočtu. Já bych se klidně uskrovnil a často jsem mu dal nažrat ze svého, ale to se mamince nelíbilo. Liboval jsem si, že Rek je jezevčík a ne třeba bernardýn. Jednoho dne ale hlad Reka přemohl. Byl zrovna doma sám a podhrabal se pod plotem do kurníku.


Ale já v sobě ucítila takový vztek, takovou zlobu a nelad, až jsem se podivila, jak mě může něco tak hloupého jako spílání jednoho ochmelky takhle vykolejit. O nic nejde, o nic. Jenže čím víc jsem si to říkala, tím mi bylo jasnější, že se své špatné nálady nezbavím. Přispívalo k tomu i to, že v tramvaji jelo několik mých známých a já si připadala velmi ponížená. Mohla jsem si stokrát říkat, že o tom, kdo nás může ponížit, si rozhodujeme sami, té mizerné nálady se ne a ne zbavit. Ve škole jsem hned první hodinu zkoušela.


Kdybyste chtěl chleba na pátek, musíte si ho už dneska objednat. " Ukázala na tlustou knihu, kam inkoustovou tužkou poznamenávala jména zákazníků. Otevřela na poslední stránce a vyčkávala. Profesor Havlena zaváhal. Nedokázal si ještě spočítat, kolik čeho spotřebuje, nicméně chlebem, opravdovým venkovským chlebem se člověk nikdy nepřejí. Kdysi jezdil kupovat pecny chleba k pekaři do Písnice, a když pekař zemřel, musel se spokojit s tím, co prodávali v obchodě. Ale čerstvému venkovskému chlebu z malé parní pekárny se nemůže rovnat. To je lahůdka, jen se na jazyku sliny sbíhají, lepší než dort. " Dobře, tak mě napište taky. "


Zarazila se hned, jakmile si všimla, že návštěva ještě neodešla. " Můžu? " špitla nesměle. Filip si oblékl bundu a obdařil ji ohnivým úsměvem. " Kávu jsem nedostal. Co kdybych vás, slečno, na ni pozval? Co děláte dneska večer? " Musela jsem se ovládnout, abych po něm něco nehodila. Používal pořád stejné finty. Divím se, že na ně ty holky stále letí. Vyběhla jsem do prvního patra po schodech, protože nefungoval výtah. Na ošetřovně jsem se zeptala, na kterém pokoji leží Valentýna, a vplula s královsky vztyčenou hlavou dovnitř. Leoš seděl v bílém plášti na posteli a držel moji dceru za ruku.


Ale chtěl se s námi podělit o to nejcennější, co má. Nech ho proto ke mně přivést, až bude tma. A ať mu přinesou jídlo, ale žádnou vodu, aby se musel spokojit jen s obsahem svého měchu. " Když se beduín posilněný dobrým jídlem ocitl znovu před kalifem, ten mu daroval váček s valounky zlata. " Abych tě uchránil před závistivci, předávám ti tento váček teprve nyní. A jmenuji tě také strážcem objeveného pramene a ať každý, kdo k tobě na své cestě pouští přijde, ví, že pramen je pod tvou ochranou a ty pod mou.


" To nejde, " zdráhal se duch. " Už kvůli mlýnku bylo zle. A teď by bylo ještě hůř. Vyber si něco jiného. " " Nic jiného nechci, dej mi ten stolek! " vedl chalupník svou. Když ten zloduch viděl, že chalupník nepovolí, nakonec mu stolek dal a chudák šel dál svou cestou. Brzy potkal dědečka, který se ho hned ptal, co s tím stolkem bude dělat. " Budu u něho jíst, když bude co. " Stařeček si vzal železnou hůl a povídá : " Abys věděl, ten stolek není obyčejný, ale kouzelný. Když mu řekneš : ' Stolečku, prostři se! ', hned bude plný jídla. " Stařeček domluvil a zmizel.


" Běžte s takovou spravedlností k čertu! " hartusil koňský handlíř, když ho soudcova žena potkala na dvoře. " Co se vám stalo, člověče? " zeptala se. " Ani se neptejte, drahá paní, přišel jsem sem hledat pravdu, ale tady je pravda taková, že se hříbata rodí volům, a ne kobylám, " stěžoval si koňský handlíř a vyprávěl ženě, co se přihodilo. " Netrapte se, " povídá paní. " Když mě poslechnete, všechno se v dobré obrátí. Odpoledne půjde můj muž tamhle na tu louku u potoka na procházku. Běžte tam a vezměte si s sebou kosu a síť.


Do Vikárky jsme vstupovali po špičkách a rozsadili se na židle, celí vyplašení tou úchvatnou nádherou. Nikdo se neodvažoval promluvit. U talíře bylo nějak moc vidliček. Jediný, kdo zůstal sám sebou, byl profesor Kratochvíl, který chladnokrevně nasměroval kolektiv k závěru, že mně a Borovcovi je třeba dát ještě šanci, možnost k nápravě a růstu, příležitost překonat naše dekadentní sklony. Soudruzi z našeho ročníku jeho návrh bez námitek odsouhlasili. Z Vikárky jsme byli venku ani ne za hodinu. Teprve cestou domů mi došlo, co profesor Kratochvíl vlastně udělal.


Jenže babička řekla ne, a když babička řekla ne, tak nebylo o čem hovořit. Stárek s mládkem a práškem museli lípu vykopat a babička ji nechala dopravit do veliké jámy na nové místo, které jí vybrala. Dědeček, mlynář, se s babičkou nepřel, řekl si asi, že to je marné, ať se sama přesvědčí, že lípa zahyne, jinak by mu to mohla vyčítat celý zbytek života. Babička chodila lípu zalévat. Maličká babička vlekla těžké konve k velikému stromu, vlekla je každý den, tuhle práci nikomu nesvěřila. Dědeček nad ní kroutil hlavou. Bratr se jí smál. Lidé z vesnice se babičce posmívali.


Sebral jej tehdy z poničeného vagonu, v němž si Ajax udělal doupě, a odvedl ho domů, krmil ho z toho mála, co jsme měli sami, a dal ho do pořádku. Smál se mi, že jsem jako mladý psík, s Ajaxem dvojče. Opravdu, tehdy asi nešlo najít mě a nenajít zároveň Ajaxe, provázel mě, kamkoli jsem se hnul. Sedával před školou a čekal, až vyjdu ze vrat.


A od té doby věřím, že kolem nás je ostrůvek milosti a ten nás může zachránit před každým nebezpečím. Proč? Proč nás chrání? Protože někdo, všemocný a vševědoucí, nás miluje a má s námi své plány. Je možné říkat si, že všechno, co nám o jeho lásce vypovídá, je náhoda a usmívat se shovívavě projevům jeho lásky. Je ale také možné pokorně mlčet. Důvěřovat. Říká - li se tomu nahoře OTEC, pak je jasné, že nám nedá ublížit.


Jak nám to ale chceš dokázat? " ptali se skepticky starci. " Když mi někdo nabízí něco dobrého, zeptám se z čiré nepřejícnosti : Proč plýtvá svým majetkem a nabízí ho zrovna mně? " Lekce Svoje manželství si samozřejmě představoval jinak. Ale nemohl předpokládat, že se jeho hezká, štíhlá žena promění ve věčně neupravenou, reptající a nadávající dračici. Když už se rozhodla uvařit, pak jen z polotovarů, pokud se odhodlala zapnout pračku, vyprané prádlo zásadně nežehlila a ani uklízení nebyla zrovna její parketa. Celý den hlučně popocházela po domě, aniž by cokoli dokončila. " Jak to můžeš vydržet?


Tolik týdnů se těšil Eduard na tyto chvíle, a kupodivu teď, když k nim došlo, naprosto neměl pocit, že by byly tak významné, jak tomu nasvědčovala délka doby, co na ně čekal ; zdály se mu natolik snadné a samozřejmé, že byl během milostného konání téměř nesoustředěný a marně odháněl myšlenky, které mu běžely hlavou : vybavovaly se mu ty dlouhé, marné týdny, kdy ho Alice trýznila svým chladem, vybavovaly se mu všechny ty útrapy ve škole, které mu způsobila, takže místo vděčnosti za její oddání začal v sobě cítit jakousi mstivost a hněv.


Chopil se ho a překvapilo ho, že mu padne jako ulitý : nebyl těžký jako olovo, nikde nenarážel, žádný trn ho nebodal do šíje. Cítil ho sice, ale byl si jistý, že bude schopen ho nést. A když si ho pozorně prohlédl a osahal, zjistil, že je to jeho vlastní kříž, který nesl až dosud. Dobrý plavec " Mistře, " řekl žák, " prosím tě o radu, protože mi připadá těžké soustředit se delší dobu na jednu věc. Pořád bych chtěl dělat něco jiného, než právě dělám a myslet na něco jiného, než na co bych měl. " " Snaž se stát dobrým plavcem, " odpověděl mistr.


Ručím vám, že přátelství není o nic méně vratké než láska a nelze na něm stavět nic. Anebo aspoň sebeláska? Kdyby aspoň sebeláska. Primáři, " řekl teď Havel téměř vroucně a znělo to jako pokání, " primáři, přísahám ti, že se vůbec nemám rád. " " Milí pánové, " řekla doktorka s úsměvem, " jestli vám to učiní svět krásnější a spasí to vaše duše, prosím, dohodněme se na tom, že Alžběta chtěla opravdu spáchat sebevraždu. Souhlasíte? " Happy end " Nesmysl, " mávl rukou primář, " nechte toho. Vy, Havle, neznečišťujte svými řečmi vzduch krásného jitra! Jsem o patnáct let starší než vy.


A přece se dědeček vrátil domů. Sjeli jsme se, připravili jsme mu přivítání, hostinu, babička - o hodně mladší než on - vyzdobila celý domek květinami. Ale cítili jsme všichni, že to, co provádíme, je asi dědečkova poslední rodinná oslava, že to je více než cokoli jiného pohřební oslava - za živa. Starý pán byl usměvavý, ale bledý, jen se ploužil. Byl krásný letní den, člověk vnímal tu velkolepou krásu života všemi póry, vlévala se do něj, prostupovala ho, on však již po chvíli strnul ve svém křesle a zdálo se, že z celého člověka žijí jen ty oči.


Ruka, v níž stále svíral sklenici, se pohnula. Jedním dlouhým pohybem vypil všechno ze sklenice a dával si náležitě na čas. Vypadalo to, jako by se o něčem rozhodoval. " Chci to vědět. Mám na to jako matka právo? " " Ne. " " Když mi to nepovíš, seberu se a všechno za tepla vyklopím policii, " vysoukala jsem ze sebe připravenou větu. " Proč policii? " " Nevím. " Pokrčila jsem neurčitě rameny. " Ale třeba by je zajímalo, jestli ty léky jsou schváleny k oficiální léčbě. Jestli nemají vedlejší účinky a jestli je náhodou nebereš od Honzy. " Filip vykulil oči. " Co to říkáš za nesmysly, Simono? "


Víte, kdyby si každý uvědomil, že už teď, v tuhle vteřinu je někde místo, kde bude uložený se všemi zmařenými příležitostmi, nenaplněnými možnostmi, promeškanými setkáními, nevyslovenými slovy, jistě by pak svět vypadal jinak. Mít před očima vlastní hrob, to není jen tak nějaká barokní metafora, to je veliká výzva i pro ty, kdo chtějí něco dokázat, zanechat po sobě aspoň jiskru, která tu bude jednou svítit. Ten pohled na ten jitřní hrob mě dokonale změnil, jako bych se znovu narodil. Změnil jsem svůj život, zabral se do práce a nakonec jsem se stal tím, čím jsem teď.


Na konci prvního ročníku na DAMU se na nástěnce u děkanátu objevil seznam brigád. Tahle letní nádeničina na poli nebo v továrně měla přivést studenty do kontaktu s hrdinným proletariátem. Na brigádách se dělalo skoro zadarmo a byly zcela dobrovolné. Byly zcela dobrovolné, neboť se předpokládalo, že je budou bojkotovat pouze antisocialistické živly. Antisocialistické živly ovšem nepatřily na vysokou školu, a tak se všichni hrnuli, aby utrhli práci někde v JZD. Tam se mohli aspoň opálit. Já se ve slabé chvilce zapsal do dolů.


Žena za pultem se rozjasnila. " Samozřejmě, a jak se jmenujete? " " Havlena. Profesor Havlena, " upřesnil. Vedoucí důstojně zapisovala a přitom po očku sledovala starého muže před sebou. Tak vida, zase něco nového a ona se to dozvěděla první. " Poslyšte, " zeptal se ještě profesor na odchodu, " nevíte, kde bych si tady mohl předplatit noviny? " " Naproti je pošta, hned u kostela. " Zvonek u dveří cinkne, vchází další zákaznice. Profesor se s ní málem srazil. " Na shledanou. " " Na shledanou, " odpovídá vedoucí, a jen se dveře za profesorem zavřou, nakloní se přes pult.


Věděl ovšem dobře, že sebevražda nemívá jedinou příčinu, nýbrž většinou celý trs, ale na druhé straně si nemohl nijak sám před sebou zapřít, že jednou ( a pravděpodobně rozhodující ) příčinou byl on sám jednak svou prostou existencí, jednak svým dnešním chováním. Pateticky se teď obviňoval. Nazýval se sobcem ješitně zahleděným do svých milostných úspěchů. Vysmíval se tomu, jak se nechal zaslepit doktorčiným zájmem o sebe. Vyčítal si, že se mu Alžběta proměnila v pouhou věc, v nádobku, do níž vyléval svůj vztek, když mu žárlivý primář překazil noční schůzku. Jakým právem, jakým právem se takto choval k nevinnému člověku?


Stáli jsme proti sobě a já myslela na to, jak místo pečeného vepřového masa na žampionech kuchařky narychlo usmolí rozpustnou houbovou omáčku, kterou nám vnutil dealer od firmy Vitana, a ohřejí k tomu vařené hovězí určené k zítřejší křenové omáčce. Snažila jsem se Leošovi vyhýbat, ale moc se mi to nedařilo. Ten večer, kdy jsem vyslechla jejich rozmluvu, změnil mnohé v mém životě. Nemohu říct, že jsem ten dialog slyšela náhodou. Náhodou ne, protože jsem poslouchala jejich hádky poměrně často. Někdy se nedaly přeslechnout. Valentýna vřeštěla na celý dům, až jsem se děsila, že ten hluk zaslechne někdo z kolemjdoucích.


Eduard věděl, že v malém městě se každá událost rychle přeměňuje v legendu, ale přece jen netušil, že i jeho bezcenné příběhy, jejichž význam nikdy nepřeceňoval, mají v sobě takovou legendotvornou sílu ; neuvědomoval si dostatečně, jak velice vhod přišel svým krajanům, kteří si, jak známo, nelibují v dramatických hrdinech ( bojujících a vítězících ), nýbrž právě v mučednících, neboť ti je chlácholivě utvrzují v jejich loajální nečinnosti, ubezpečujíce je, že život poskytuje jen dvojí alternativu : být utracen, anebo být poslušný.


Ten to režíroval, odpověděl mi Pavel. A umí? Jo, hlavně chlastat! Můj bratr zjevně neměl o režisérovi nejlepší mínění, zato já objevil svůj životní vzor. Východočeská opereta zůstala v Náchodě asi týden, a než vyrazili na další štaci, měl jsem jasno o svém životě. V roce 1944 jsem je viděl znovu v Čáslavi, když jsem tam bydlel v plynárně. Pavel byl pořád ještě s nimi a dal mi lístek na Polskou krev. Na ten večer v Dusíkově divadle nikdy nezapomenu. Bylo narváno. Žasl jsem, kolik lidí se do divadla vešlo, ale brzy jsem na ně na všechny zapomněl.


A my jsme ani to nechtěli vyslechnout a měli jsme sklopené a neúčastné hlavy. " " Vy romantický děvkaři! Vy opravdu věříte, že chtěla zemřít? " křičel na Havla primář. " Vzpomeňte si, " říkal Havel, " jak mi při tanci říkala : Ještě žiju! Ještě zatím pořád žiju! Vzpomínáte? Od chvíle, kdy začala tančit, věděla, co udělá. " " A proč chtěla umřít nahá, co? Jaké na to máte vysvětlení? " " Chtěla vejít do náruče smrti, jako se vchází do náruče milence. Proto se svlékla, učesala, nalíčila... " " A proto nechala odemknuto, že! Nenamlouvejte si, prosím vás, že chtěla opravdu zemřít! " " Možná, že nevěděla docela přesně, co chce.


" To mě ovšem taky překvapuje, " odpověděl sedlák, " ale přísahám, že dělám všechno stejně jako už celá léta, a nikdy předtím si pekař nestěžoval. " " Ale jak tedy vysvětlíme skutečnost, že chybí půl libry? Možná je tvoje váha rozbitá, nebo jsi vzal špatné závaží? " " Moje váha je sice stará, ale tak jednoduše sestavená, že se žádný díl nemůže porouchat, aniž bych si toho všiml. A závaží jsem k vážení másla ještě nikdy nepoužil. " " V tom to tedy vězí. Jak můžeš přesně odvážit máslo pro pekaře, když nepoužíváš závaží? Podle citu snad? " " V žádném případě, " odvětil sedlák už trochu vyvedený z míry.


Ten vůz jel zrovna přede mnou a já vystoupil, abych vyhuboval nešikovnému řidiči... Můžete říct - náhoda. Jenže takovýhle řetěz náhod už náhoda není. Toho rána v Jugoslávii jsem pochopil to veliké a nejasné slovo Prozřetelnost. To veliké slovo plné naděje. Naděje, která nám dodává sílu žít a přežít i v nejnesnesitelnějších časech. " Cestovatel S. si zapálil vyhaslou dýmku a díval se zamyšleně do bílého dýmu. " Kdesi nad námi je velký Pán, velký pán koček a lidí, říkejme mu Bůh, Kristus, Alláh, Buddha nebo Manitou - tím jménem víry, v níž člověka vychovali.