Dodávala jeho tváři dost tvrdý, či zlý výraz. " Ještě jsem ho nechutnala. Proč? " " Jen tak. Víte, že jsem se účastnil té nedovolené technopárty, co ukazovali v televizi? " chlubil se a hrál si s kruhovou náušničkou umístěnou v ušním lalůčku. " Každý den s kamarády někam vyrážíme. Nechci umřít doma, jako důchodce! " pokračoval. Vzala jsem do ruky svoji polévkovou lžíci, kterou nosím permanentně v kapse bílého pláště, a nabrala podezřele řídký salát. " Co vy? Chodíte taky večer někam, nebo sedíte u televize? " vyzvídal neodbytně. Nechtěla jsem vypadat jako " důchodkyně ". " No, já Alešku pořád někam vyrážím.


Děkuju, pane Jahoda. Nemusíš se ani vracet do třídy, řekl. D-dobře, zakoktal jsem. Vycouval jsem z ředitelny jako omámený a letěl na pokoj. Ložnice byla opuštěná. Vytáhl jsem svůj omlácený kufr a začal do něj házet šaty a knihy. Později jsem zjistil, že mě soudruh Masák obvinil ze zesměšňování komunistické strany, jehož jsem se měl dopustit tím, že jsem močil na nohu syna jednoho z vůdčích duchů komunismu. Měl jsem sbalíno za deset minut, ale nevěděl jsem, kam se vrtnout. Jahoda ale říkal, že po mně nemá zůstat ani stopa, tudíž jít k jednomu z bratrů nepřicházelo v úvahu.


Pánova družina se rozutekla na všechny strany. Každý si hledal nějaký úkryt. Pán, promočený až na kůži, zůstal sám jen s jedním sluhou v hustém mlází. Kam se schovat před tou slotou? Kde přečkat noc? Rozhlížejí se, chudáci, na všechny strany, jestli neuvidí alespoň nějakou kolibu, ale kde nic, tu nic. Konečně, když už si skoro oči vykoukali, zahlédli, jak se kousek od nich začaly valit obláčky dýmu. " Běž se podívat, odkud ten dým vychází, " povídá pán sluhovi. " Kde se kouří, tam musejí být lidé. Popros je, jestli bychom se u nich nemohli schovat. "


Otec ho bezpodmínečně chtěl vzít s sebou na namáhavou horskou túru. " To prostě musíš vidět! Z vrcholu se ti naskytne pohled, na který do konce života nezapomeneš. Naprosto jedinečný! " pokoušel se otec v synovi vzbudit nadšení. " Žádný strach, máme dobrého průvodce a půjdeme pomalu. Zítra už budeš spát v chatě pod vrcholem. " Chlapec sice nemusel nést těžký batoh, jen láhev s pitím a svůj svetr, ale poslední hodiny výstupu ho tak vyčerpaly, že usnul hned, jakmile se v chatě natáhl na lehátko. Netušil, co ho probudilo, ani nevěděl, kde se to ocitl.


Hotel je stará, historická budova, uvnitř moderně upravená, s úzkými okny. V patrech je dnes celkem padesát pokojů, většinou dvou až třílůžkových, v prvním patře navíc " královské apartmá ", kde prý byl vždycky ubytován král, když tudy projížděl. Hotel odedávna sloužil především obchodníkům přijíždějícím přes hranice z Německa. Dodnes zbyl nad vchodem gotickým kurentem vytesaný nápis Gasthaus. Práce v kuchyni začínala obvykle ráno o sedmé a trvala až do odpoledne, druhá směna byla od oběda až do uzavírací hodiny v restauraci, a to bylo hodně pozdě večer.


Teprve pak zavřel přední dvířka a brodil se sněhem ke vchodu do chalupy. Vypadala jako vystřižená z Ladova obrázku. Široká lomenice držela bílou lavinu a cestičku ke dveřím si musel čerstvě vyšlapávat. Dveře se vrzavě a se skřípotem otevřely a zevnitř na profesora dýchlo chladné vlhko dlouho nevytápěné místnosti. Působilo to stísněně a nehostinně. Kolik let už nezatápěl v kamnech? Snad třicet? Odložil zavazadla na stůl a ještě v kabátě narovnal do obrovských kachlových kamen hraničku dříví a zapálil ji. Oheň se pomalu rozhoříval a suchá polena praskala. Jiskry poletovaly a plápolaly, vznášely se vzhůru, tančily a opět zhasínaly.


A utěšovalo ho jen to, že nejenom byl pln zlosti, ale také se hned viděl, jak vypadá v tomto zlostném stavu, a byl spokojen s mladým mužem, který se vrací do inspekčního pokoje a k překvapení všech je náhle úplně jiný : břitce sarkastický, útočně vtipný, téměř démonický. Když oba do inspekčního pokoje skutečně vstoupili, stála Alžběta uprostřed místnosti a strašlivě se prohýbala v pase, vydávajíc k tomu polohlasně jakési zpěvavé zvuky. Doktor Havel klopil zrak a doktorka, aby oba příchozí zbavila úleku, vysvětlila : " Alžběta tančí. " " Trochu se přiožrala, " doplnil Havel.


Pravděpodobně jsme to udělali včera a uděláme to i dnes. A zapomínáme, že vlny se blíží, vlny, které čekají na nás, vlny, které podrazí jednou nohy nám. Lidstvo nezahyne nějakou kometou, o tom jsem přesvědčen, zahyne na svoji vlastní bezcitnost. Na nedostatek fantazie, protože právě tím bezcitnost je. Od té doby jsem na Mont Saint Michel nebyl, nesnesl bych zase pohled na to místo, které jsem miloval a kde se tohle stalo. Jenže... Dokud žijeme, stojíme stále na nějaké hoře - anebo křičíme o pomoc ve vlnách pod ní. Směr naruby


Usedáme k stolečku pro čtyři osoby a šéfová osobně nás obsluhuje. S radostí shledávám, jak mi chutná šunkový závitek plněný šlehačkou, jenž jsem slupla a posléze běžela vyzvracet. Když se vracím zpět, vidím, že dorazila také moje příbuzná, Magdaléna Pelikánová, a přivezla mi Janičku. Už to není moje vnučka, ale dcera. Za ní se objevuje Filip ve vínovém obleku a radostně mě objímá. Stala jsem se vlastně jeho snachou, i když je to trochu složitější. Vzala jsem si totiž Leoše


Vždycky se už předem styděla za to, že se bude stydět. Často toužila po tom, aby se uměla cítit ve svém těle volně, bezstarostně a neúzkostně, tak jak to uměla většina žen kolem ní. Vymyslila si pro sebe i zvláštní výchovné přesvědčování : opakovala si, že každý člověk dostane při narození jedno z miliónů nachystaných těl, jako by dostal přidělenu jednu z miliónů místností v nesmírném hotelu ; že tělo je tedy nahodilé a neosobní ; že je to jen propůjčená a konfekční věc. Takhle si to všelijak opakovala, ale cítit tak nikdy neuměla. Ten dualismus těla a duše jí byl cizí.


Ale to už se v průhledné nylonové noční košili ( na prsou hustě zdobené krajkami ) objevila ve dveřích ředitelka a zvolna kráčela k Eduardovi. Objala ho. Pak poodstoupila a řekla s výčitkou : " Proč jsi oblečený? " Eduard si svlékl sako, a dívaje se na ředitelku ( upírala na něho veliké oči ), neuměl myslit na nic jiného než na to, že jeho tělo bude s největší pravděpodobností sabotovat jeho snaživou vůli. Chtěje tedy své tělo nějak povzbudit, řekl nejistým hlasem : " Svlékněte se úplně. "


Nech se rozvést nebo ji vyžeň z domu. To přece není žádný život, " radili mu soucitně přátelé. " Ale proč? " zeptal se s úsměvem. " Jsem své paní velice vděčný. Její způsoby mě obrnily trpělivostí a učím se jí každý den znovu. Díky její pomoci budu opravdové potíže v práci a nesnáze v životě mnohem lépe snášet. " Hroší kůže Kupec, jehož karavany bohatě naložené kořením a vzácným suknem táhly pouští, si jednou chtěl do svých služeb koupit otroka. Kriticky zkoumal toho a onoho, ale pořád se mu něco nezdálo, až jeho zrak padl na obrovského mladíka.


Někteří otevřeně rejpali stran jeho mimořádné zabedněnosti, ale nechat ho propadnout si netroufl žádný. Na jiné studenty se ovšem obdobná benevolence nevztahovala, takže velice brzy tenhle dvojí metr způsobil, že všichni spolužáci z naší třídy začali Edu nenávidět. Nejsem si jistý, jestli si toho ten dobrosrdečný ňouma vůbec všiml. Nikdy mu tak úplně nedocházelo, co se kolem něho děje, a tak jsme vymysleli způsob, jak své pohrdání projevit. Dvakrát týdně jsme se všichni kluci z naší třídy chodili společně sprchovat. V té obrovské sprchárně celá naše parta Edu obstoupila.


" Ale buď tak laskavý a vyšli posla, který tě ohlásí, abych se na tvůj příchod mohl připravit a nebyl tak jako dnes náhle zachvácen strachem ze smrti. " Anděl mu to slíbil, schoval meč do pochvy a zmizel. Od té doby muž tvrdě pracoval a postupně získal určitý majetek, takže jeho děti mohly chodit do školy a vyučit se řemeslu. Na sen o andělu smrti už dávno zapomněl. Svým dětem vystrojil svatby a na kolenou houpal už dvě vnoučata, když nevyléčitelně onemocněl. Ležel ve své posteli, a v tom se před ním objevil anděl smrti s planoucím mečem.


Holčička se bude jmenovat po mně. Simona. Jak jinak? Tlak v mém břiše zesílil, když volali do kuchyně z oddělení, ať se jdu podívat, jaké mají miniaturní porce masa. A kdyby jen to. Prý jim pět porcí schází! Zjistila jsem, kdo krájel dnes maso, zda ho vážil, vyfasovala navíc pět porcí masa, které se povalovalo na tajném místě v troubě, aby ho neobjevila náhodná kontrola hlavní sestry, a vyrazila jsem s kuchařem Láďou na oddělení. Ať jim to vysvětlí on, jak to tak pitomě nakrájel. Já se omluvím, posypu si hlavu popelem a dodám chybějící porce.


Mladý medik nebyl však primitivního ducha ; každý jeho duševní stav obsahoval v sobě dialektiku tvrzení a námitky, takže také nyní vnitřnímu žalobci oponoval hned vnitřní obhájce : Zajisté že sarkasmy, jež adresoval Alžbětě, byly nemístné, ale sotva by měly tak tragické následky, nebýt toho, že ho Alžběta milovala. Může však Flajšman za to, že se do něho někdo zamiluje? Stává se tím snad za něho automaticky odpovědným? U této otázky se zastavil a zdála se mu klíčem k celému tajemství lidské existence. Zastavil se teď dokonce v chůzi a s plnou vážností si odpovídal :


Magda mi zamávala před obličejem nějakým papírkem, abych ji konečně vzala na vědomí. " Promiň, zamyslela jsem se. Co jsi to povídala? " Dietní sestra zakroutila mrazivě hlavou. " Kdybych vás neznala tak dlouho, myslela bych si, že jste zamilovaná, nebo řešíte fatální otázku. " Ani netušila, jak blízko je pravdě. Jak by se asi tvářila, kdybych se přiznala, že jsem řešila otázku nového života. Mít dítě, nebo jeho život ukončit ještě před narozením? Odhrnula jsem si vyčerpaně vlasy z čela a v duchu mínila, že řeším nesmyslné věci. Přece ještě ani nevím, jestli v jiném stavu jsem, či nikoliv.


Druhá místnost v podkroví sice sousedí s ložnicí, okna však vedou na západní stranu. Bude sloužit jako pracovna, kdyby se mu náhodou ještě zachtělo něco studovat nebo psát... Profesor si nalil čaj do tenkého porcelánového šálku a usadil se na jedné z židlí, zády ke kamnům. Pil malými doušky, chtěl vychutnat lahodnou trpkost správně připraveného čaje a přitom sledovat obrovitý rampouch, který trčel za oknem, odněkud ze střechy. Celý dům opřádal naprostý klid, jediný zvuk, který občas porušil přímo chrámové ticho, bylo zapraskání v kamnech. Malá podkrovní místnost se prohřívala rychle.


Jenže pak se válečná vlna obrátila a nacistický polír musel narukovat na východní frontu, kde ho zastřelili. Měl - li štěstí, jeho mrtvolu nahrnuli buldozerem do hromadného hrobu, ale možná měl smůlu a ještě žil, když mu ukrajinské vrány zaživa klovaly oči. Tatínek zemřel na skvrnitý tyfus, když do konce války zbýval bez jediného dne rok. A tak nezemřel v Čáslavi, jak se kdysi zapřisáhl. ČÁST DRUHÁ ČECHY STRÝC BOLESLAV A TETA ANNA


Tu dnešní tmu vidí tolik dětí, tolik osamělých dětí, dívá se do ní čistýma andělskýma očima, očima úzkosti. Obejmu ho a usměju se na ně. Schody " U nás v domě bydlel, " začala vyprávět bývalá domovnice vinohradského činžáku, dnes už devadesátiletá paní, " u nás v domě bydlel Izáček. Tak jsme mu všichni říkali. Už se ani nepamatuju, jak se vlastně jmenoval dál, a to jméno se k němu velice hodilo, to nebyl žádný Izák, prostě Izáček. Maličký, drobný vystrašený mužíček.


Změřil jsem ji několikrát, ale ať jsem kroky zkracoval, jak chtěl, nikdy mi to nevyšlo na víc než čtyři a půl kilometru. A tak jsem pochopil, že je pro mě naše městečko malé a že ho jednou budu muset opustit. VEJCE A KAMENY Během války rekvírovali Němci na okupovaných územích, co mohli, aby měli čím vyživovat armádu. Vedli přesné účetnictví o všech zemědělských zvířatech a všechna vajíčka nad určitou kvótu se musela odevzdávat eráru.


Na takové hry jsem neměl žaludek, ale v divadle jsem dělat chtěl. Spojil jsem se teda s Jaromírem Totěm a několika dalšími divadlem potrefenými kamarády z Dejvic a secvičili jsme amatérské představení předválečného muzikálu Balada z hadrů. Hra je aktualizovaný příběh ze života francouzského básníka Francoise Villona, který v předvečer popravy složil čtyřverší tohoto znění : Františku, už tě nepotěší, že Francouz jsi, a ze vsi zdejší, teď oprátku ti na krk věší, ať hlava pozná, oč je zadek těžší.


Pořad se kvapem blížil a já už si nevěděl rady, a tak jsem šel za šéfem. Tajně jsem doufal, že u takového skalního soudruha, jako byl Homola, cenzoři přimhouří oči a nechají ho improvizovat. Šéf ale navrhl jiné řešení. Tak ty odpovědi napiš sám a pošli jednu kopii nahoru a druhou Homolovi. Sepsal jsem několik variant odpovědí na své otázky a poslal je Homolovi s omluvným dopisem. Vysvětloval jsem, že mu nechci nic vkládat do úst, ale pouze předkládám určité návrhy.


" Já jedu až do Krásné, skoro na hranice, " řekl Havlena a opět zmlkl. Svobodník si stále netroufal, i když měl otázku na jazyku. " Je mi celkem jedno kudy pojedu. Nespěchám, " dodal, aby mladíkovi usnadnil situaci, " do dvanácti ke kasárnám určitě dorazíme. " Voják na něho vděčně pohlédl. Starý muž za volantem vypadal přísně a zároveň vznešeně. Nezdál se příliš hovorný, spíš mrzout a bručoun a uměl se nevýslovně soustředit. Bylo těžké zkoušet s ním navazovat nějaký obyčejný, banální hovor a svobodník ani nevěděl jak a o čem. Raději také mlčel, a tak se favorit pohroužil do ticha, klouzaje silnicí.


Neptá se proč, beztak dobře ví, co to znamená. Vychází na chodbu, v rohu ještě stále hovoří doktor Macháček a profesor si všimne, že žena pláče. Rodiče, kteří pochopili pravdu. Anestezioložka beze slova ukazuje na obrazovku, kde se promítá elektrická aktivita mozkové tkáně. Úplně plochá křivka. To znamená definitivní konec. Poslední kapka, iluzorní naděje i tentokrát zmizela, unikla mezi prsty do prázdna. Zázrak nenastal. " Ano, můžete skončit, " říká Havlena tiše a znaveně. Podepisuje úmrtní list a pak se odhodlává k tomu nejtěžšímu. Vychází na chodbu, aby sám oznámil nejsmutnější zprávu. " Dělali jsme opravdu, co bylo v našich možnostech a silách.


Neměl jsem moc peněz, prakticky vůbec ne. Ale hned druhý den jsem šel koupit koníčka a dal ho za kůlnu u hospody. V městečku byla jen jedna hospoda a s kůlnou jsem se taky nemohl splést. A už jsem jen čekal a díval se. Proseděl jsem v hospodě celé odpoledne u okna, odkud bylo vidět na krabici s koníčkem, a pořád jsem se nemohl nikoho dočkat. Až pak, když už po mně hospodský podezíravě pokukoval - byl jsem poslední host - jsem zahlédl dvě postavy.


Láďa tam sedal na stoličce a díval se na obrovské hrnce s polévkou, spoustu hrnků a hrnečků, kastrolů, pánví a rendlíků, z nichž se kouřilo, vřelo to v nich, smahlo se a peklo. Nejraději však pozoroval mistra kuchaře, když porcoval maso nebo krájel cibuli. Nůž se jen míhal a narážel na dřevěné prkénko, a když kuchař skončil, všechno bylo nasekáno na drobounko, přesně a jemně, jako by to nějaký stroj kousíček po kousíčku odměřil. Svět kuchyně připomínal dílnu středověkého alchymisty. A jak to uvnitř vonělo!


Jak tak lamentuje a lomí rukama, otevře se znenadání stěna a před vylekanou Haničkou se objeví malý mužíček. Na hlavě má červenou čepičku, na břiše uvázanou modrou zástěrku a před sebou tlačí zlatý trakař. " Proč pláčeš, panenko? " zeptal se. " Co se ti stalo? " " Jak nemám plakat, když mi nakázali, abych všechen len a konopí do rána spředla na zlaté nitě. Když to neudělám, bude se mnou zle. Bože, co si jen počnu? " naříkala Hanička a po tvářích se jí koulely slzy jako hrachy. " Když to není nic jiného, nemusíš se bát, " utěšoval ji mužíček.


Na hradbách se zatím škvíří vařící smůla v sudech a ohromné žulové balvany začnou padat hned za nimi. Ale než začne rozhodující bitva, musí odvést Mášu do bezpečí. Vchází do její komnaty. Máša s dvorními dámami vyšívá na dřevěném rámu barevným hedvábím lovecké výjevy. Jakmile Láďa vstoupí, zbledne jako křída. " Stalo se něco, pane? " " Nic, má drahá komteso, " odpoví Láďa klidně, " jenom vás musím odvést do bezpečí. " Dvorní dámy ho obklopí. " Nemusíte se ničeho bát, " opakuje Láďa, " pojďte klidně se mnou. " Scházejí po točitých schodech z věže do hlubokého sklepení. Jen Láďa ví, kde jsou tajná dvířka do podzemní chodby.


Neměla jsem na vybranou. Dopředu jsem jít nemohla, neboť tráva byla značně přerostlá a nebylo skrz ni vidět na zem. I když vím, že hadi mají rádi teplo a vyhřívají se rádi na slunných místech, přece jen jsem měla strach, že na některého mohu dupnout. Cestička za mnou byla mojí nohou vyšlapaná, a tak bylo jasné, kam mohu najisto udělat krok. Pomaličku, abych neprovedla rychlejší pohyb, jsem se otočila a vyhýbajíc se hadům stočeným do klubíček jsem vycouvala zpátky. Sedím v smuteční síni a dívám se na rakev, kde spí věčným spánkem moje dcera. Nevěřím tomu.


Mezitím se dozvěděly, že na vedlejším domě má být instalována pamětní deska na památku velkého hudebníka, který žil v tomto domě tři roky během svých studií. Aby se jedna před druhou nezesměšnila, každá zvlášť si předem zjistila, co má být na tabuli vyryto. Po cestě do své oblíbené kavárny se zastavily před sousedním domem. Navzájem se upozorňovaly na krásnou pamětní desku. " Zde žil ten slavný hudebník. " předčítala jedna, a druhá doplnila : " Vespod je letopočet a v rohu vpravo dole menším písmem stojí ' Městský úřad ' a jméno našeho města. " Holčička ze sousedství obě dámy užasle poslouchala a pak se smíchem vykřikla :


A kromě toho jsou moje fazole cennější než všechen tvůj majetek. Ty chceš moje fazole, ale já nechci nic z toho, co nazýváš svým vlastnictvím. Proto jsou mi moje fazole přednější. Jen se podívej, k čemu ti je majetek a říše plná závistivců, intrikánů a nepřátel. Já mám jen svou chatrč, svou práci a své fazole a nemusím o nic soupeřit. A tak to taky zůstane. " Král se podíval na nepochybného majitele fazolí a vybavila se mu jeho vlastní nejistá moc a říše plná rozporů. Zamyšlen a beze slova odjel pryč. Jak prosté Jeden mladý muž žádal mistra o radu.


Četl jsem si to jméno nahlas, zas a zas, a přemítal, že už možná brzy bude někdo stát jako já dnes nad cizím hrobem a nenapadne ho, že tam leží někdo, kdo chtěl žít, kdo mohl žít a něco dokázat. A v tu svítající chvilku jsem náhle cítil, že ve mně něco praská, trhá se a bolestně pracuje. Vydal jsem se k domovu kolem těch dlouhých řad hrobů a věděl jsem, že už jsem jiný, docela jiný, než když jsem na hřbitov přišel.


Seznámil jsem vždy diváky s tím, jak film vznikl, nebo jsem jim v rozhovoru představil nějakého herce, a pak jsem film pustil. Pořad jednou měsíčně končil krátkým kvizem pro filmové zasvěcence. Pustil jsem jim třeba úryvek z nějakého klasického filmu a žádal je, aby určili, co je to za film a kdo v něm hraje. Diváci pak měli posílat odpovědi do studia, já v následujícím pořadu ohlásil výherce a cenu, kterou byla většinou nějaká obrázková knížka o Praze. Všechno se vysílalo živě. Technologie byla dosud primitivní, pořad nešlo zaznamenat, nic se nedalo předtočit, nebylo tu žádné pětivteřinové zpoždění.


Pro jeho buržoazní původ ho nepustili na univerzitu, a proto doháněl vzdělání ve večerních kurzech, jenže stejně znal skoro každého od kumštu. Oba jsme v té době smolili básničky a Havel mě zavedl na návštěvu ke dvěma největším českým básníkům tohoto století : k Vladimíru Holanovi a Jaroslavu Seifertovi. Nejvíce si vzpomínám na odpoledne, které jsme strávili u Holana. Vladimír Holan bydlel se svou ženou a retardovanou dcerou na Kampě. Léta už z toho bytu nevyšel, informoval mě Václav cestou. Zařekl se, že odtud nevytáhne paty, dokud je ve vězení jediný český básník.


Falešný autostop 1 Rafička na měřiči benzínu klesla najednou k nule a mladý řidič dvousedadlového osobního auta prohlásil, že je to k vzteku, kolik to auto žere. " Jenom abychom zas nezůstali stát bez benzínu, " prohlásila dívka ( asi dvaadvacetiletá ) a připomněla řidiči několik míst na mapě vlasti, kde se jim to již stalo. Mladík odpověděl, že si nedělá starosti, protože cokoli zažije s ní, má pro něho půvab dobrodružství. Dívka oponovala ;


Markýrovali údery, oťukávali si rukavice a ramena, přešlapovali kolem sebe jak ve zpomaleném filmu. Ale dlouho jim to předstírání vydržet nemohlo. Ostatní je tak dlouho popichovali, posmívali se jim, zesměšňovali je, drcali jim do zad a vráželi je na sebe, až najednou rány začaly být opravdové, z nosů se spustila červená, kopali do sebe a bili se pod pás, sršela z nich nenávist a diváci řičeli zvířeckým nadšením. Nerad jsem se na to nekonečné šikanování Perdy díval, ale nikdy jsem se ho nezastal, i když jsem měl v ložnici dost velkou autoritu.


Nemluvila. Skoro nejedla. Chodila v černých šatech po pobřeží a sousedé ji s úzkostí pozorovali, nebyla by první, koho by veliká láska připravila o rozum. Každý večer chodila zapálit na velký útes oheň, aby manžel nezbloudil, aby věděl, kam se má vrátit. Týdny plynuly a noc co noc se krásná mladá dívka v černých šatech vydávala na útes. Rodina se pokoušela ji odvézt z kraje. Sousedé se snažili rozmluvit jí její počínání a vrátit ji do života. Neuspěli.


Je to zajisté touha dost naivní, ale co naplat : dětinské touhy odolávají všem nástrahám dospělého ducha a přežívají ho často do hlubokého stáří. A ta dětinská touha využila rychle příležitosti vtělit se do nabídnuté role. Dívce byla mladíkova sarkastická odměřenost velice vhod : osvobozovala ji od ní samé. Ona sama, to byla přece především žárlivost. Ve chvíli, kdy přestala vedle sebe vidět mladíka galantně svádějícího a uviděla jeho nepřístupnou tvář, její žárlivost se utišila. Dívka mohla zapomenout na sebe samu a oddat se své roli. Své roli? Jaké? Byla to role ze špatné literatury.


Tvoje máma je docela milá ženská. Nebýt jí, tak bychom to všechno nezvládli. Jak bys dokončila školu? " " Třeba jí nechci dodělat, " vybuchla vzdorovitě. " Ale měla bys. Přece chceš mít nějaké vzdělání. " " Aha. A je to tady. Takže kdybych vzdělání neměla, nechtěl bys mě? " " Poslyš, miláčku, přestaň se chovat jako dítě. " " Tak já se chovám jako dítě? " " Ano. Vezmi si příklad z tvojí mámy. Co všechno zvládá. " " A už je to tady! " Valentýna praštila něčím, co měla zřejmě po ruce, a malá Janička se rozplakala. " Tak sis měl vzít moji mámu, když jí tak obdivuješ! " Přitiskla jsem si ruku na prsa.


Doufám, že je to zase jeden z mých snů a já se z něj probudím. Koupila jsem si pro tuto příležitost černé šaty s krátkým rukávem a sukní končící nad koleny, neboť je stále horko. Na hlavě mám posazený malý černý klobouček s tylovým závojíčkem, který mi zakrývá nalíčené oči a červený nos. Nepláču, postrádám slzy. Vedle mě po levici sedí nepřítomně v černém obleku a bílé košili s černou kravatou Leoš. Nepláče, ale je vidět, jak zatíná zuby, až mu bělá sanice.


Měla na ruce nejkrásnější náramek, jaký jsem kdy viděl - secesní víla se na něm proplétala mezi brilianty a smaragdy. Tenhle náramek měl cenu luxusního auta, jenže jeho krása byla ještě větší, byl to jeden z těch předmětů, na které člověk pohlédne a vzdává chválu Stvořiteli, který dal lidem takové nadání. Stará dáma si všimla, že se na náramek dívám. " Líbí se vám? " " Hezčí šperk jsem ještě neviděl, " řekl jsem. " Snad si říkáte - ta bude mít hodně pěkných šperků, " usmála se na mě. " Ale tohle je jediný cenný klenot, co mám. " Odepjala náramek a položila ho na stůl.


Kristova pravačka vystřelila od boku a pleskla Ivana do tváře. Rána byla tak prudká, že ho srazila k zemi. I já se přikrčil, i když jsem se jen díval. Věděl jsem, jak Krista nesnáší, když mu někdo odporuje, a Ivan to musel taky vědět, a jestli to nevěděl dřív, tak teď už určitě. Jenže se podle toho odmítl chovat. Ten cvok se postavil na nohy a podíval se Kristovi zpříma do očí. Dávám ti poslední šanci, Passere. Kdo ještě házel tím nožem?


Lípa svěsila listy, trochu prožloutla, všem bylo jasné, že je s ní konec, jen babička nosila další a další konve. Dědeček věděl, že babička je ta nejumanutější ženička široko daleko, a tak ji jen mlčky s dýmkou v ústech pozoroval, jak znovu a znovu putuje k lípě. Moje maminka vzpomínala, že byla tehdy malé děvčátko a babičce, tedy své matce, se nesmála, naopak brala si také vodu do konývky a chodila s babičkou zalévat. " Jen je nech, ať se smějí, " říkávala babička a holčička s ní cupala k lípě. Dny míjely a lípa byla mrtvá.


Naslouchal jsem mistrovu zpěvu a díval se do kraje, na ptáky, kteří se kolem nás míhali, vyklepával jsem ornamenty a začal jsem chápat, že vůbec nejsou zbytečné, že je důležité udělat správně věci ne kvůli lidem, kteří je nevidí, ale kvůli nám samým, kteří je vidíme a víme o nich. Docházelo mi, že jen tak můžeme mít ze života a ze své práce radost, jen tak se můžeme jednou spokojeně ohlédnout. A o to jde - moci se ohlédnout a mít radost... o to jde snad nejvíc... Jenže komu se to povede.


Z rány prýštila krev, mistr byl čím dál bledší, ale své utrpení nedal starci nijak najevo. Rozmlouval se starým mužem přátelsky a trpělivě, několikrát se zeptal, zda i on všemu dobře rozuměl, při rozloučení mu konejšivě položil ruku na rameno, a když se stařec s mnoha poklonami konečně rozloučil, mistr omdlel. Jakmile přišel k sobě, viděl, že má nohu čistě převázánu a kolem sebe zvědavé žáky. Chtěli samozřejmě vědět, proč senilního starce hned neupozornil. " Nechtěl jsem, aby se vedle všech svých velkých starostí musel ještě trápit kvůli své nepozornosti, " odpověděl mistr. K čemu?


A vzhledem k tomu, že si rady nevěděli ani učenci ani nikdo ze zkušených mužů činu, nesnažil se ani nikdo z nižších vrstev dvořanů. Všichni jen stáli a tupě zírali do prázdna nebo gestikulovali před dveřmi, občas se někdo chtěl předvést a řekl : " Mělo by se. ", " Muselo by se. ", " Snad by se mohlo. ", ale nikdo se k ničemu neměl. Pouze jeden mladý lovec přistoupil blíž, pozorně se podíval, sáhl tu a tam, trochu zatáhl a pak jednou škubl zámkem dolů a západka vyskočila. Král totiž záměrně nenechal zámek dobře zapadnout, když úkol uděloval. Lovec snadno otevřel těžké dveře.


Podezíravě na mě koukali, když jsem zazvonil na zvonek, ale Frejka mi přišel otevřít a kývl na ně, že je všecko v pořádku. Měl obrovský pokoj sám pro sebe, gramofon a fantastickou sbírku amerických jazzových desek. Zrovna jednu z nich přehrával třem nebo čtyřem dalším klukům a dvojici holek, z nichž jsem nikoho neznal. Bylo jim taky zhruba sedmnáct nebo osmnáct, ale chovali se strašně koženě. Do pokoje vstoupila nějaká paní a přinášela tác s chlebíčky. Myslel jsem, že je to Frejkova máma, a představil jsem se. Byla to ale služka. Překvapilo mě to.


" Ale vždyť jste říkal, že jedete do Nízkých Tater! " divila se dívka. " Jedu slečno, kam se mi zachce. Jsem svobodný člověk a dělám to, co chci a co se mi zlíbí. " 6 Když dojeli do Nových Zámků, začalo se už stmívat. Mladík tu nikdy nebyl a trvalo chvíli, než se tu zorientoval. Několikrát zastavil auto a ptal se kolemjdoucích, kde je hotel. Bylo tu několik rozkopaných ulic, takže jízda do hotelu, i když byl ( jak všichni dotazovaní tvrdili ) zcela blízko, vedla tolika oklikami a objížďkami, že to trvalo téměř čtvrt hodiny, než u něho konečně zastavili.


Pratetin pokoj vypadal jako rozkvetlá džungle, " větve " se vzpínaly do stran i do výše a byly stále obsypány úžasným množstvím květů. Však se také na květinu chodili lidé dívat. Když prateta zemřela, květina zemřela také. A to se o ni jedna příbuzná, která ji zdědila, starala velmi pečlivě. Když čítám o výzkumech, jež se v poslední době provádějí s rostlinami, o měření jejich reakcí, citlivosti na lidskou společnost, na zájem, sympatii i krutost, vzpomínám na tu šťastnou květinu. Prateta nebyla zahradnice, nedávala do půdy žádná speciální hnojiva, žádné složité zálivky pro ni nevymýšlela. Jen na ni mluvila.


Od té chvíle se soustředili hlavně na to, kdy přijde další karambol. Brzy měli o zábavu postaráno. Lapali po dechu a div smíchem nepraskli na náš účet. My, celí vyděšení z toho trapasu, jsme na sebe za vachrlatými kulisami hystericky syčeli a nadávali si. Přestávka přinesla sérii vzájemného obviňování. Nakonec kapela spustila předehru k druhému jednání. Ještě se ani nezvedla opona, když se z jeviště ozvala strašlivá rána. Hlediště vybuchlo smíchem. Diváci byli tak dychtiví vidět, jaká další katastrofa nás potrefila, že začali tleskat, dupat nohama a skandovat : O-po-nu! O-po-nu! O-po-nu!


A nejen to, pěkně utěsní škvíry, aby plyn byl zjištěn co nejpozději. Jenomže Alžbětě nešlo o smrt, ale o vás. Bůhvíkolik týdnů už se těšila, že bude mít dnes s vámi noční službu, a od počátku večera se na vás bezostyšně zaměřila. Ale vy jste byl zatvrzelý. A čím jste byl zatvrzelejší, tím víc ona pila a sahala ke křiklavějším a křiklavějším prostředkům : žvanila, tančila, chtěla dělat striptýz... Vidíte, nakonec je v tom možná přece jenom něco dojemného. Když nemohla upoutat ani vaše oči, ani vaše uši, vsadila všechno na váš čich a pustila plyn. Než ho pustila, svlékla se.


Vy mu zákazníky odháníte, vaší ochotou a příjemným vystupováním. " Žena vrazila ruce v bok a rozkřičela se jako trhovkyně. " Nepříjemný a chytrý jste tu vy, jen si pojďte zkusit tady celý den stát za ty prachy. " " Simono? " ozval se Marek tázavě a otevřel dveře obchodu dokořán. Došla jsem k němu. Na prahu se otočil k prodavačce. " Právě jste přišla o tržbu nejméně dvaceti tisíc, které jsme tu chtěli utratit. " " Na co myslíš? " ptá se venku a já honem nevím co odpovědět, protože jsem už myšlenkami nepřítomná. Kostým je pro mě věc druhořadá. Mám jich doma desítky.


" Jistě, promluvte s nimi, " přejíždí si kostnatými prsty po obličeji, jako by chtěl zatlačit únavu. Vycházejí společně na chodbu a tam je vidí, jak stojí v rohu, opřeni o žlutou zeď. Zdraví je úklonem hlavy a prochází kolem rychle, nemá sílu zastavit se s nimi a vnímat jejich zešedlé čekání, vyprahlé správným tušením a strachem. Míří bezmyšlenkovitě do ambulance. Stařenka stále ještě sedí na vyšetřovacím lehátku a povídá si s příjmovou sestrou. Jakmile profesor vejde, začíná se rozpačitě omlouvat. " Vidíte, nakonec tady prosedím celou noc. A ani nevím, jestli pro mě třeba přece jen nepřijeli.


Honza je člověk, který to nikomu nepoví. " Dobře. Budu chovat, " odvětila jsem prostě a těšila se pohledem na jeho vykulené oči. " Skutečně? " " No jo, " zasmála jsem se radostně. " Už je to tak. " " A kdo je ten šťastný? " nadhodil nesměle. " Marek? Budete se brát? " " Marek? Ne, toho jsem dávno pustila k vodě. " " Tak kdo? S nikým přece nechodíš... " " A jak to víš? " " Nepouštím tě ze zřetele. Měl jsem o tebe starost. Po tom, co se stalo Valentýně, jsem se bál, abys nevyvedla nějakou hloupost. " " Tak jdeme? " zeptala jsem se rozpustile. " Nebo to pozvání na kafe už neplatí? " " Platí. Já jen že... "


" Bylo mi sedmnáct a byla jsem tak chudá, jak jen dívka může být. Moje maminka se podruhé vdala a nevlastní otec mě chtěl rychle dostat z domu. Tak mě dali do lázní, do hotelu, pracovala jsem jako servírka. Od rána do noci jsem běhala s talíři a sklenicemi a večer jsem padla do postele a usnula. Kolikrát ještě v šatech, ani jsem se nedokázala převléct do noční košile. Pak jsem se dostala do kavárny, kde to bylo lepší, i tam jsem však mívala hodně práce. Jen občas bývalo volněji, to když lázeňští hosté chodili pít léčivé vody.


Na nic víc jsem se nezmohl. Podal jsem mu ten dopis a utekl. Po tomhle jsem se snažil Perdovi pomáhat, i když jen tajně, aby si ze mě nikdo nedělal legraci, že se paktuju s takovým jelitem. Vylezl jsem z postele a zhasl dřív, než ostatní poslali Perdu, aby to udělal. Párkrát jsem za něj vytřel chodbu, ale jenom tehdy, když jsem byl stejně na řadě. Ale nikdy jsem se ho otevřeně nezastal. Dodnes se za to stydím. DIVADLO NA KOVÁRNĚ Jen co jsem se v Poděbradech trochu rozkoukal, začal jsem hledat způsob, jak se dostat k divadlu.


A výsledky její práce by byly vidět každý den. Hned. Kdyby ta strana měla třeba - tisíc - deset tisíc - milion členů, pak by denně - bylo - Ale ne. K lásce statistika nepatří. Dobré skutky se nepočítají. Váží se. Ano, o to jde. O to, jaký bonbón dostane Ježíšek od nás zítra. Jaký dostanou bližní.


Kdepak, milá paní doktorko, " pokračoval smutně Havel, " kdepak já a Don Juan! Co bych za to dal, kdybych viděl komtura a pocítil na duši strašlivou tíhu jeho prokletí a cítil v sobě růst velikost tragédie. Kdepak, doktorko, já jsem tak nanejvýš postavou komedie, a ani za to snad nevděčím sobě, ale právě Donu Juanovi, protože jen na historickém pozadí jeho tragického veselí můžete jakž takž zavnímat komický smutek mé děvkařské existence, která bez této míry byla by jen šedou všedností a nudným pozadím. " Další signály Havel znaven dlouhou promluvou ( během ní dvakrát poklesla ospalému primáři hlava ) zmlkl.


Vrátila se do svého dětského pokojíčku v prvním patře, který se od jejího odchodu vůbec nezměnil. Položila děťátko v saténové zavinovačce na svoji postel a usedavě se rozplakala. " Co řveš? " pohladila jsem ji nesměle po vlasech. " Všechno dobře dopadlo, ne? Přežila jsi porod ve zdraví, máš krásnou holčičku. " V očích se jí zračila bolest a neodpovídala. Nemohla jsem se odhodlat otázat se, proč se od Pelikánových odstěhovala a kde je Leoš. " Už ho nechci nikdy vidět, " odpověděla přes roušku slziček, které se jí hrnuly bez přestání po bledých lících. Musím na ni opatrně, říkám si.


Velice se podivil, když mu soudce řekl, že nemá na takové hlouposti čas. " A cos vymyslel ty? " obrátil se na chudáka. " Urozený pane, " začal, " já si myslím, že nejbohatší je naše matička země, protože nás všechny živí. Nejrychlejší je myšlenka a nejsladší spánek poctivého člověka. " " Jsi pašák! " pochválil ho soudce. " Tvůj bohatý soused neměl právo ti zabít vepře pro trochu ječmene. Náhradou ti dá tu tučnou prasnici, co už ji tři roky krmí. " Soud skončil. Pyšný boháč svěsil hlavu a odešel, že ho ani slyšet nebylo. Nečekal, že ho soudce tak zahanbí a ještě o nejlepšího čuníka připraví.


Někdy se stává, že část lidského života není nic jiného než čekání, jen naděje na naději. A on chodil po schodech. Sem tam, sem tam, posté, potisící. Litovali jsme ho, občas mu někdo donesl koláč, pozval ho na čaj. Uměli jsme si představit, co by to bylo, kdybychom my byli v nějakém cizím městě, beze zpráv o rodině, v obavách z blížícího se nebezpečí, a čekali, co se s námi stane. Sem tam. Po třítisící první, po čtyřtisící... Bydlela jsem v přízemí, a tak jsem viděla Izáčka často, i v noci jsem slýchala jeho šouravé krůčky. Na co asi myslel?


Když se vrátila, zavolala mě a naše děti, objala nás dohromady a tiskla, tiskla, jako by nás už nikdy nechtěla pustit. Mlčeli jsme. Víte, až tehdy jsem si uvědomil, že banality mohou zabíjet, i banální nenávist, která vlastně ani nenávistí není, je často jen takovým manželským folklórem. " Jestli ti některý den neřeknu před dětmi, že mám tebe a je ráda, upozorni mě, slib mi to, " pošeptala mi nakonec má žena. " S babičkou na mamuty " Babičko, vyprávěj mi, jak jsi lovila mamuty. " Strnula jsem. Byla jsem připravená splnit vnukovi jakékoli přání, jako každá správná babička, jenže tohle...


Možná ten starý pán dá vnukovi bonbón a řekne mu pár hezkých slov. Možná. Bude to nepatrná radost, ale bude to radost. A koloběhu radosti je třeba stejně jako koloběhu vody. Syn " Včera, " vyprávěla paní K. J. " za mnou přišel syn. Zrovna jsem seděla u počítače a byla jsem hrozně nerada, že mě ruší, potřebovala jsem toho do zítřka ještě moc stihnout. " Maminko, " řekl malý, " já bych chtěl, abys umřela. " Nevěřila jsem svému sluchu. " COŽE? " Dívala jsem se vytřeštěně do jeho velikých nevinných očí. Syn má čtyři roky, každou chvíli nás něčím udiví.


Rachel běžela k synovi, vzala ho do náruče, hladila a líbala, zkoumala, jestli se mu nic nestalo. Pak zvedla oči k nebi a zvolala : " A co čepička? " Úhel pohledu Učenec byl předvolán před komisi, aby vyvrátil obvinění, že ve své argumentaci a provedení důkazů nepostupoval logicky. V den zkoušky si vzal do ruky knihu a posadil se obráceně na osla. Tak četl a popojížděl před velkými okny zasedacího sálu, dokud nebyl vyvolán jeho případ. Poté, co byly proti němu vznesené výtky přečteny, odůvodněny a dostal slovo, zeptal se předsedajícího :


Klika u dveří však cvakla a moje bývalá spolužačka a přítelkyně Renáta se objevila se širokým úsměvem na tváři ve světnici. " Ahoj. Tak jsi tu, " konstatovala radostně. " Klepala jsem. " " Vážně? " zalhala jsem. " Nějak tady není slyšet. " Kamarádka se bez vyzvání rozvalila na nepohodlné židli. " Jak žiješ? " " Jo, dobrý, " mínila jsem neupřímně. " Nemáš retko? " Zavrtěla hlavou. " Nekouřím. " " Hm. Ty se máš. Taky bych chtěla přestat. Proč já s tím začínala, " skuhrala jsem ve snaze odvést pozornost. " Jak víš, že jsem tady? " " Viděla tě včera odpoledne naše máma, když sekala králíkům trávu na vaší louce pod lesem. " " Ach tak. "


Ani sex s ním mi nic neříká, tak proč v tomhle nesmyslném vztahu pokračuji? " Koupím ti na svatbu nějaký hezký oblek, " slyším se říkat. " Nebo máš něco jiného na sebe? " Posunul si brýle na nose a pozorně si mě prohlížel. Asi mu neušla ironie mého hlasu. Přece jen, je to inženýr. " Jsem také pozvaný na svatbu tvojí dcery? " " Ano. Zvu tě já! Přece nepůjdu úplně sama? Kdo mi bude dělat doprovod? " " Nechci od tebe oblek. Mám svůj. Ale na tu svatbu tě doprovodím. " Kapitulovala jsem. Možná bych se měla omluvit. Ale on se neurazí. Natolik ho už znám.


Naopak tu poslední noc si dávala sakra pozor, aby ji nespustila z očí, a osobně dohlídla na to, aby šla po večerce rovnou do postele. Nemohl jsem věřit tomu, že je někdo schopen takové podlosti, a tak jsme šli do kavárny probrat všechny detaily učitelčina podvodu, což vedlo k celé sérii událostí, na jejímž konci Moravské oči otěhotněly, ale to už zase předbíhám. ZMIZ A AŤ PO TOBĚ NEZŮSTANE ANI STOPA! Vrátil jsem se do Poděbrad sice jako muž, ale ve škole panovalo zvláštní napětí.


Byly tam fantasticky obrovské pece protkané mihotavými žilkami sálajících prasklin, hromady uhlí vysoké jak dům, spletitá síť rozličných potrubí, která se vinula a proplétala kolem budov, a mamutí nádrže s vodou. Ve dne tam bylo pořádně rušno, ale v noci se muselo celé místo ponořit do naprosté tmy. Američani totiž začali s bombardováním továren a průmyslových závodů. Už bylo jasné, že Němci mají válku prohranou, a já se toho nemohl dočkat.


" Je pravda, že vypadáš pořád dobře, " usoudil. " Možná lépe, než když jsem tě poznal. Je z tebe zralá ženská. Nedivím se, že se mému synovi líbíš. A přičtu - li k tomu všemu, že je sexuálně vyhládlý... Ovšem jak z tohohle vybruslíš, to bych rád viděl. Chtěl bych ti pomoct, ale nevím jak. " " Co to je sexuálně vyhládlý? " Též jsem dokouřila. " Valentýna s ním nespí. Od porodu ho od sebe odhání. Má strach, že to bude bolet a také z dalšího těhotenství. Mluvila jsi s ní někdy o antikoncepci? " pravil Filip s vážností, jakou jsem u něj neznala. " Ne. "


" No, oni vám sem prý dají počítač a ten jednu sílu nahradí. " Vykulila jsem oči, div mi nevypadly. " Já na tom ale neumím pracovat. A proč říkáš vám, snad nám, ne? " " No já nevím, ale spíš vám. Mně je to vlastně všechno jedno. Filip mi nabídl práci u něj v ordinaci. Jeho sestřička jde prý pracovat do Německa, kde si vydělá mnohem víc. " Dívka přestala trápit svoje prsty a pečlivě si teď prohlížela černý lak na nehtech. " S její figurou a vzhledem se ani nedivím, " chichotala se do dlaně. " Jistě tam nebude píchat pacientům injekce do zadku. "


Mlčí. Samozřejmě, že jsme ho potrestali, školnice si zase Míninku odnesla v náručí, a že jsem udělala, co jsem mohla - po zločinu přišel trest. Jenže, když jsem jela ze školy, došlo mi, jaký je to ohavný koloběh. Kdo ví, proč ten opilec pil, třeba hledal zapomenutí a pak jsem mu přišla do cesty já a on se na mě pokusil složit svoje neštěstí. Já jsem ho předávala dál, moje zlost se vybila na třídním šaškovi. Způsobila jsem mu ponížení před celou třídou a to bývá pro děti hrozné a nezapomenutelné - protože jsem se sama cítila ponížená, ponižovala jsem jeho.


Po skončení obřadu, který trval asi deset minut, jsme se odebrali na oběd do nedaleké restaurace. Necítila jsem ani hlad, natož žízeň, ale poručila jsem si smažený sýr s bramborovou kaší a oblohou. Tatarskou omáčku jsem skromně vynechala. V restauračních zařízeních se jí vyhýbám. Možná ji mají otevřenou již několik dní a já netoužím po nějakých střevních potížích. Už jsem toto jídlo dávno neochutnala. Nakazila jsem svou volbou celou naši miniaturní společnost. Oba pánové si objednali totéž. K pití si dali minerálku, protože budou řídit, ale já neodmítla servírkou doporučené malé desetistupňové pivko.


Sabotáž jeho těla ho uvedla pokaždé do neuvěřitelné paniky a nesl ji jako neodčinitelnou hanbu, ať už by byla jejím svědkem krásná tvář či tvář tak ohavná a komická, jako byla tvář ředitelčina. A ředitelka byla už krok od něho a on, vystrašen a nevěda, co si počít, řekl najednou, ani nevěděl jak ( byl to spíš plod vnuknutí než lstivé úvahy ) : " Ne, ne, proboha ne! Ne, to je hřích, to by byl hřích! " a uskočil. Ředitelka se k němu dále přibližovala a mumlala temným hlasem : " Jaký hřích! Žádný hřích není! " Eduard ustupoval za kulatý stolek, u něhož před chvílí seděli :


Takto, Haničko, takto, takto se přede zlato. " Za chvilku naučil panenku, jak se předou zlaté nitky, a potom zmizel, stejně jako se objevil. Stěna se za ním zase zavřela. Zlatá přadlenka si sedla ke kolovratu a pustila se do práce. Předla a předla, dokud všechen len nespředla. Ještě si do rána stačila chvilku zdřímnout. Jen co se pán ráno probudil a oblékl, hned se běžel podívat do komnaty, kde nechal Haničku. Vešel dovnitř a málem od toho lesku oslepl. Nemohl uvěřit vlastním očím, když uviděl hromadu zlatých nití. Objal zlatou přadlenku a hned byla svatba.


S doktorem o deset let starším, který by mohl mít rozum a najít si sobě rovnou partnerku! Vyskočila jsem podrážděně z podlahy a řítila se kvapem k telefonu. Vytočila jsem číslo do ordinace Leošova otce, který byl stejně jako syn lékařem. Nervózně jsem klepala prstem do desky stolečku, než zdravotní sestřička Kateřina v jeho soukromé psychiatrické praxi zvedla milostivě sluchátko. " Ordinace doktora Pelikána! " zašveholila sladce. " Hartmanová, " zasyčela jsem nebezpečně. " Je tam Filip? " " Ano. Ale má návštěvu, " podotkla dívka spěšně. " Koho? " zeptala jsem se v domnění, že už do ordinace dorazil Leoš, nebo Valentýna.


Jalovec roste na suchých místech a má rád slunce. Jeho špičaté jehličky jsou kolem větve uspořádány po třech. Bobule se používají k okořenění jídel. Z jejich šťávy se vyrábí alkohol. JAHODNÍK Plod : souplodí ( v červenci a srpnu ) Lesní jahody mají trojčlenné listy a malé bílé kvítky. Jejich plody obsahují hodně cukru. Vlastními plody jsou jadérka na jejich vnější straně. Lesní jahody jsou divoce rostoucím druhem jahod zahradních. BORŮVKA Plod : bobule ( od července do září ) Borůvky najdeš na lesních mýtinách. Malé keříky často pokrývají celé svahy. Jejich růžové kvítky vypadají jako zvonky a plody poskytují lidem i zvěři cenné vitaminy.


Co když je podvržený? V pohádkách se přece takové příhody stávaly! Když v posledních týdnech postával na skále pod zříceninou, kolikrát ho napadla myšlenka, že uteče z domova. Ani doma, ani ve škole ho nic nedrželo, vlastně skoro nic. Už by to jistě udělal, ale bránila mu v tom malá Veronika - a pak počasí. V takovéhle zimě, v mrazu a sněhu se utíkat z domova dlouho nedá. Kde by spal? Co by jedl? A především - kam utéci?


jednak proto, že se jimi odlišovala od žen, s kterými se stýkal před ní, jednak proto, že věděl o zákonu obecné pomíjivosti, který mu činil vzácným i stud jeho dívky. 2 Dívka opravdu neměla ráda chvíle, kdy musila za jízdy ( mladík jezdíval často mnoho hodin bez zastávky ) prosit o malé zastavení někde u lesíka. Měla na něho vždycky vztek, když se s hraným údivem ptal, proč má zastavovat. Věděla, že její stud je směšný a staromódní. Mnohokrát si ověřila ve svém zaměstnání, že se jí pro její choulostivost smějí a schválně ji provokují.


Má za sebou lásku velikou jak smrt. Dmula se mu hruď a bylo to nejkrásnější a největší dmutí, jaké doposud zažil. Neboť to, co ho tak slastně nadýmalo, byla smrt ; smrt jemu darovaná, nádherná a posilující smrt. 7 Eduard si byl jist, že nepříjemná aféra je rozhodnuta v jeho prospěch, a šel příští neděli s Alicí do kostela s drzou bezstarostností ; a nejen to, šel tam opět i s plnou sebedůvěrou, neboť ( jakkoli to v nás vzbuzuje soucitný úsměv ) průběh návštěvy u ředitelky vnímal ve vzpomínkách jako zářící doklad své mužské přitažlivosti.


Třetího dne před úsvitem, když ještě celý svět spal, se pan soudce postavil k otevřenému oknu a vtom vidí, že se k jeho domu blíží mladá dívka. Nebylo to ve dne ani v noci, právě začínalo svítat. Nešla pěšky ani se nevezla, seděla na kozlovi a nohama se odrážela od země. Nešla po cestě ani mimo cestu, protože kozel kráčel výmolem. Měla na sobě pytel a zástěru, a tak nebyla ani oblečená, ani nahá. Na klíně něco držela, ale soudce neviděl, co to je, protože to bylo přikryté. Řekl si, že to bude ten dar nedar.


" Tak už si vezměte všechno, co s sebou potřebujete, a pojďte, za chvíli bude večerníček. Sami tady zůstat nemůžete, " vysvětluje Láďovi. Ale ten už neprotestuje, smířil se. A vánoce jsou tady. Celým bytem ve třetím patře voní nejen jehličí, ale i rybí polévka se zeleninou a smažený kapr s bramborovým salátem. Maminku propustí z nemocnice, až se zotaví, prý to bude do Silvestra. Láďa i Veronika jsou ještě pořád u Mourků. V obývacím pokoji stojí vysoká a košatá borovička, ozdobená skleněnými koulemi a stříbrnými řetězy, se špicí až u stropu. Stojan se otáčí a hraje.


Až k vám dojde, popadněte kosu a rozhánějte se s ní po vodě. Potom vyskočte na břeh a dělejte, jako byste do sítě chytal ryby. Můj muž se s vámi dá do řeči a bude se divit, co to vyvádíte. Vy mu jen řeknete, že spíš ve vodě trávu nakosíte a na trávě ryby nachytáte, než by se volovi narodilo hříbě. Uvidíte, že to hříbě bude vaše. Jen mě proboha neprozraďte, nebo se mnou bude zle. " V podvečer si pan soudce vyšel na procházku. A co nevidí?


Pohlédl jsem na své hodinky : " Deset hodin. Přesně... " Dodnes si pamatuji, že bylo na vteřinu přesně deset hodin. " Děkuji. " Šéf se na mne usmál a procházel dál místností. Těch deset hodin, které právě odtikaly, bylo časem, který mi ukázal, co to je pochopení člověka pro člověka, velkorysost a moudrost. Co všechno mi mohl říct, vyčíst. A ke všemu by měl plné právo. A on se jen zlehka dotkl mého ramene. Zeptal se. Usmál se. Ten den jsem zůstal v práci až do noci a hrál si se svým úkolem, a když jsem se za tmy vracel domů, byl jsem šťastný.


Cadik rabi Elimelech z Lyžeňska jednou řekl svým žákům : " Jestli chcete vědět, jak se má člověk chovat v předvečer Jom kippur, podívejte se na našeho krejčího. " V předvečer Dne smíření se žáci připlížili k domku krejčího a nakukovali nízkým oknem. Viděli, jak se krejčí modlí. Potom si on i jeho synové vzali šabatové oblečení, na slavnostně prostřený stůl přinesli chutné jídlo a usadili se k večeři. Krejčí vyndal malý černý blok, ve kterém měl zaznamenány všechny hříchy, kterých se dopustil od posledního Jom kippur. Otevřel knížečku a řekl :


A s tímto proslovem odešel ke stolu, kde vzal do ruky skleničku s chlazenou vodkou, vhodil do ní pár kostek ledu z nerezového kyblíčku a napil se. Beru Valentýnu za ruku. " Kde budete bydlet, tady? " " Proč se ptáš? " " Chcete nám nabídnout azyl? " ozval se Leoš posměšně a z jeho hlasu čiší mráz. Ne, říkám si, tenhle člověk se mnou nikdy pod jednou střechou žít nebude. Odcházím za popíjejícím Markem a připadám si jako vetřelec. Jenže Valentýna se ke mně nastěhovala několik dní po propuštění z porodnického oddělení i se svojí dcerou, již pojmenovala Janička.


Tohle smažení ve vlastní šťávě jsem si tu v Pavilonu Dorothy Chandlerové už prodělal několikrát. V šedesátých létech dvakrát neúspěšně, když mé filmy Lásky jedné plavovlásky a Hoří, má panenko nezískaly Oscara za nejlepší zahraniční film. Ale taky jsem tu už vyhrál : v roce 1976 zde dostal film Přelet nad kukaččím hnízdem Oscara za nejlepší režii a nejlepší film roku. Z toho pamětihodného večera mi ale v hlavě zůstává podivný guláš dojmů a pocitů. Seděli tu tehdy vedle mě mí dva synové, dvojčata Petr a Matěj, kteří zrovna přiletěli z Prahy a skoro celou tu událost prospali.


Přítel jen mávl rukou a otevřel noviny - tyto noviny se mu pak navždy vryly do paměti i s titulky. Dítě si chvíli rovnalo na stole panáčky, vojáčky. A pak - našlo na stole maminčiny prášky. Prášky na uklidnění, kterých polykala spousty a které nezabíraly, dala jí je kamarádka, ne lékař. Pustilo se do prášků, přítel studoval sportovní zprávy. Po chvíli zapípalo : " Tatínku, já to už nemůžu vydržet, jak tě nenávidí... " " Přejde ji to, " odtušil přítel. Manželka vyšla ze sklepa a jak je hrdě míjela, zabloudila pohledem na stůl. " Tady jsem měla ty prášky, " znejistěla. " Prášky? "


Bonbón pro Ježíška " Tatínku, můžu dát Ježíškovi bonbón? " Holčička stojí u kostela, u bočního vchodu, dívá se na dveře sakristie. Překvapila mě. Odběhla z cesty a běžela ke kostelu, ačkoli už v tuhle dobu bývá zavřený. Teď se postavila před malá dvířka. " Ježíškovi? Bonbón? " Zamává čokoládovým bonbónem v ruce, před chvílí ho dostala od babičky. " To je pro něj! " " Proč? " " Protože je moc dobrý. Bonbón. A Ježíšek taky. " " Aha. " Co říct jiného než tohle. Aha. Bere za kliku a cloumá dveřmi. Jsou zamčené. Lítostivě rozbaluje bonbón a dává si ho do pusy, sladký bonbón se rozpouští a my jdeme dál.


Od té doby si čas od času zkouším před spaním napsat sloh " Naše maminka ", " Náš tatínek ", píšu si ho v duchu, jako bych byla svou dcerou. Pomáhá to. Zrcadlení " Vona je kráva... " Mladá matka si vypráví s kamarádkou, zatímco děti poskakují na dětském hřišti. Ženy se zabraly do hovoru jako děti do poskakování. A pak kouknou na hodinky a volají, že je třeba jít domů. " Nepůjdu, " trucuje holčička, " nepůjdu, krávo... " Matka ztuhne. Tohle říká jí! A před kamarádkou! Popadne holčičku a začne ji třepat přes zadeček, holčička ječí a pláče. Obvyklá scéna na pískovišti : zločin a trest.


" V mládí jsem byla nějakou dobu v klášteře, " vyprávěla paní J. V., " moc nechybělo a byla by ze mne jeptiška, jenomže osud chtěl jinak. To, jak jsem se dostala na jinou cestu, je zajímavá historie, ale zajímavější - a užitečnější - je, co mi jednou řekla stará řeholnice, které jsem pomáhala pečovat o zahradu a klášterní hřbitov. Stály jsme na hřbitově a stříhaly růže mezi hroby. Uvažovala jsem o jednom pro mne tehdy velmi důležitém problému a požádala jsem sestřičku, aby mi poradila.


A tak Eduard rozumně mlčel, což ostatně nebylo nijak nápadné, protože Alice mluvila sama dost, byla veselá a nic nenasvědčovalo tomu, že by obrat, který se udál v její duši, byl dramatický nebo bolestný. Když se setmělo, odešli do chaty, rozsvítili, pak rozestlali, políbili se, načež Alice požádala Eduarda, aby zhasl. Oknem však nadále pronikal svit hvězd, takže Eduard musil na Alicinu prosbu zavřít i okenice. V úplné tmě se pak Alice svlékla a oddala se mu.


Říkáte, že jsem vůči ženám jako smrt. Jenomže ani smrt nemá ráda, když se jí poroučí. " Primářův největší úspěch " Možná, že vám rozumím, " odpověděl primář. " Když mi bylo o nějaký rok méně, znal jsem holku, která šla s každým, a protože byla hezká, usmyslil jsem si, že ji dostanu. A představte si, že mne odmítla. Šla s mými kolegy, se šoféry, s topičem, s kuchařem, i s nosičem mrtvol, jenom se mnou ne. Dovedete si to představit? " " Ale jo, " řekla doktorka.


A co je nejsladší? " Sedláci šli domů a nebylo jim do zpěvu. " Co jdeš jako opařený? " přivítala žena bohatého hospodáře. " Nech mě být, " odbyl ji muž. " To by nevymyslel ani čert, co si vzal do hlavy náš soudce. Dal nám tři hádanky. Vyhraje ten, který je uhodne. " " A co je to za hádanky? " " Prý co je nejbohatší, nejrychlejší a nejsladší. " " A co je na tom těžkého? " podivila se selka. " Nejbohatší jsi ty, ty troubo! Máš plnou truhlu zlaťáků a ve chlívku prasnici, kterou už tři roky krmíme. Nejrychlejší jsou naše koně a nejsladší med z našich úlů! "


Potom co se Magda hodila marod, tak jsem jim byla dobrá, abych naplánovala stravu a psala jídelní lístky na černo. Ani mi nezaplatili, protože jsem byla na mateřské dovolené. I když vlastně já strach o práci mít nemusím. Kdyby bylo nejhůř, vím, kam se obrátit. Ale takhle je to pro mě nejpohodlnější. Vlastně bylo, než mi sem vrazili ten komputer. " Jestli jste mi chtěli říct jen tohle, tak vás musím opustit, " trvala jsem na svém. " Já opravdu nevím, kde mi hlava stojí. " " Asi je toho na vás moc, ne? " rýpla si hlavní sestra.


Homola šátral dlouho v náprsní kapse saka a pak přečetl další perfektní odpověď na můj improvizovaný dotaz. Takto, v ryze dadaistickém duchu, pokračoval rozhovor až do konce. Den nato si mě vedení povolalo nahoru na kobereček. Řvali na mě, že zesměšňuju komunistickou stranu, a předseda závodního výboru strany mi vynadal do reakcionářských sviní. Přesto mě nevyhodili, a tak jsem se dál ucházel o kariéru sportovního reportéra. Asi po roce mě konečně pozvali na Štvanici, kde jsem měl vyzkoušet své schopnosti při komentování hokejového mače. Přivítal mě Staňo Mach, skvělý komentátor, jehož dramatické kulometné líčení výrazně vylepšovalo průběh zápasu na kluzišti.


Dům na nábřeží od této chvíle přestal existovat. Nezůstalo tam nic, co by ho lákalo, nic, co by ho trápilo, že ztrácí. Všechny knihy, zápisy, vzpomínky, obrazy a věci, které pro něho měly cenu a smysl, dovezl stěhovací vůz už předevčírem. Zbyl jen starý nábytek. Předměty odhazoval s klidným svědomím a bez výčitek, jako se zbavujeme starých novin. Vzpomínky, jež zůstaly živé, si však odvážel s sebou. Ty poslední a nejcennější, které ještě zbyly, složil do cestovní kabely, která teď ležela na zadním sedadle jeho favorita. Zkondenzovaná pára na předním skle po ránu mrzla, stěrače jen klouzaly po povrchu.


" Já tě, Simono, varoval. Včera tě chytly, jak sis nesla domů oběd. Abych to upřesnil, nejednalo se o jeden, ale o tři. A zaplacený jsi neměla, jak jsem již řekl, ani jeden. " Seděla jsem, ruce složené v klíně, a povytáhla užasle obočí. " A za tak malý prohřešek mě vyhodíš ze zaměstnání? " ptám se smutně. Honza se zamračil. " Jako vždycky bereš všechno na lehkou váhu. Už jsem propustil zaměstnance za daleko menší prohřešky. " " U mě uděláš snad výjimku! " lísala jsem se. " A proč bych měl? Nic ti nedlužím. " " Ten oběd mi nandaly do kastrůlků kuchařky.


" Kdybys mu říkal jen a jen čirou pravdu, jen to, co si o něm opravdu myslíš, přistoupil bys na vážný rozhovor s bláznem a sám by ses stal bláznem. A tak je to i se světem, který nás obklopuje. Kdybych mu tvrdošíjně říkal pravdu do očí, znamenalo by to, že ho beru vážně. A brát vážně něco tak nevážného, to znamená stát se sám nevážným. Já, bratře, musím lhát, nechci - li brát vážně blázny a stát se sám jedním z bláznů. " 10 Byla neděle odpoledne a oba milenci odjížděli zpátky do města ;


" Ať tedy za tři dny přijde na svatbu. Ale řekni, ať nechodí ani ve dne, ani v noci, ani pěšky, ani na voze, ani na koni. Nesmí jít po cestě ani mimo cestu a nesmí být oblečená ani nahá. A ať mi přinese dar nedar. " Otec nad tím kroutil hlavou, co že si to zase pan soudce vymyslel. Ale dcera se jen smála, že prý to všechno zařídí, jak si to její nastávající muž přeje.


" Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé, přijď království tvé... " Pronášejíc slova modlitby, vzhlížela k němu vzhůru, jako by on sám byl Bůh. Pozoroval ji s rostoucím požitkem : byla před ním klečící ředitelka, tupená podřízeným ; byla před ním nahá revolucionářka, tupená modlitbou ; byla před ním modlící se paní, tupená nahotou. Tento trojnásobný obraz potupy ho opojil a stalo se náhle cosi neočekávaného : jeho tělo odvolalo svou pasívní rezistenci ; Eduard byl vzrušen! Ve chvíli, kdy ředitelka říkala " a neuveď nás v pokušení ", shodil ze sebe rychle všechny šaty.


Nebyl jsem zrovna na tahu, ale potřeboval jsem posílit křídlo a předpokládal jsem, že si toho nenápadného obchvatného manévru nevšimne. Strýc se vrátil a sedl si na židli. Přelétl očima šachovnici. Pak se na vteřinu zadíval na mě. Sklonil hlavu a další vteřinu věnoval hře. Načež jedním zlostným gestem ruky smetl všechny figurky. Víc už jsme spolu šachy nehráli. Další partii mi už nikdy nenabídl a já sám si netroufl o ni požádat, ale taky jsem už nikdy takhle drze nešvindloval.


Ale většinou našli jen pár datlí nebo otepi slámy, které prozkoumali kousek po kousku, ovšem nic zakázaného v nich nenašli. " Jen počkej, ty šibale, jednou tě dostaneme, " bručeli mrzutě, když ho stejně jako vždycky předtím museli nechat projít. Omar ale zároveň bohatl a to dráždilo jejich ctižádost ještě víc, protože si nikdo neuměl vysvětlit, jak si může dovolit život na vysoké noze, který si dopřával. Jakmile Omar vydělal dost peněz, přestěhoval se do sousední země. Postavil si velký dům s překrásnou zahradou a žil tam příjemně a spokojeně.


Doufám, že budeš mít v životě více štěstí než já. Mám tě ráda. Máma Z krku jsem sundala zlatý řetízek se starodávným přívěskem, na němž se skvěla madona s děťátkem v náručí, a přiložila ho. Olízla jsem lepidlo na přehybu obálky a pečlivě ji zalepila. Psaní jsem položila na stůl a zatížila skleněnou vázou, když někdo zaklepal. Otevřít jsem nešla. Nechci s nikým mluvit. Vzpomněla jsem si, že jsem včera za sebou nezamkla, ale snad dotyčný návštěvník nebude mít tolik drzosti, aby zkoušel dveře otevřít.


Nechali mě přespat ve stavení, nebyla tam ani elektřina ani vodovod - ale bydleli tam dobří lidé. Ráno mě probudil dětský pláč. Ptal jsem se hospodáře, proč jeho syn plakal. " Utopil jsem mu kotě, " řekl hospodář. Chlapec odkudsi přinesl kotě - jenže hospodář usoudil, že jedna kočka na dům stačí, a hodil kotě do řeky. Ujížděl jsem ráno klikatými horskými cestami a bylo mi smutno, když jsem si vzpomněl na dítě, jež tam v dálce pláče kvůli lásce k malému bezbrannému tvorečkovi, kterého zabili.


" To je ta pravá. " " Ale jak jsi poznal? " zeptala se nanejvýš zaskočená dáma. " Není vždy snadné být považován za mistra a nazýván moudrým. Ale mnohem těžší je být včelou a neomylně poznat to pravé - stejně jako tato včelička, která přiletěla a usadila se na květu této rostliny. Ale nejtěžší ze všeho je být pravou květinou. " Argument Mladý muž znal ve svém sousedství starého pána, který nepřetržitě četl. Jednoho dne ho mladík oslovil : " Vidím tě sedět dnem i nocí nad knihami. Řekni mi, proč pořád tak vytrvale čteš? " " Čtu proto, abych se dostal do nebe, " odpověděl muž.


Je zkoušen u tabule každou hodinu a pětek vůčihledě přibývá, už je ani nepočítá. Je mu to jedno, vzdorovitě mlčí. A jako každé ráno : nejdřív s Veronikou do školky. Naučila se sama svlékat i zouvat, snaží se. " Láďo, přijdeš pro mě brzy? " drží se ho pevně za ruku a svírá, jako by hledala oporu, " já nechci odpoledne spát. " " To víš, že přijdu. " " Ale brzo, určitě! " Do školky jdou kolem kina ; visí tu barevné obrázky z filmu, který právě hrají. Dvakrát týdně promítají odpoledne pohádku. " Já bych chtěla jít na Sněhurku, " říká Veronika. " Nemáme peníze. " " A proč? " diví se holčička.


" Tu dalekou cestu sis mohl ušetřit, " odpověděl mistr, " a stejně tak i dlouhou cestu k osvícení. " " Jak tomu mám rozumět? " koktal znejistělý žák. " Místo tisíců kroků až sem by stačil jeden jediný. " " Jen jeden krok? " " Ano, " odpověděl mistr. " Udělej krok vedle sebe. " Cizinec " Táhni odsud! Zmiz! Koukej, ať už jsi pryč! Co tu chceš? Nikdo tě tu nezná! " Celý dav se obrátil proti cizinci. " Nevadí, že mě tu nikdo nezná. Znám sám sebe, " řekl klidně cizinec. " Naopak by to bylo horší, kdyby mě všichni znali a já bych o sobě nevěděl nic. " Obraz


Byl jsem sotva pár metrů od její tváře a nespouštěl z ní oči. Ale ona kráčela dál, pohupovala svými sladkými boky sevřenými bledě šedou látkou a zírala upřeně před sebe, a já doufal, že je tam mezi těmi pevnými stehny vlhká, a přičichl jsem ke konečkům prstů, až se mi zazdálo, že cítím slabou dívčí vůni, a říkal jsem si, jak je v tom životě všecko zvláštní, a ptal jsem se sám sebe, proč po mně ta dívka, se kterou jsem právě prožil tu nejdráždivější chvilku svého života, ani okem nehodila. VÁCLAV HAVEL


Jedna žena měla, jak se říká, stále slzy na krajíčku. Celý život se utápěla v slzách. Plakala tak dlouho a tak silně, až se jí oči zanítily, což pro ni znamenalo další důvod k pláči. Zavolali k ní lékaře. " Paní, mohu ti pomoci jedině tehdy, když mi něco slíbíš, " řekl lékař. " Co mám slíbit? " vzlykla žena. " Přestaň konečně plakat! Jinak nemohu tvoje oči zachránit! " " Ale, " zaúpěla žena, " k čemu jinému by oči byly, když ne pro pláč? " Způsob myšlení Mistr navštívil ženu, které ve vsi přezdívali " ubrečená ženská, " protože neustále plakala a naříkala.


" Mám - li rozsoudit, jsem - li Don Juan či smrt, musím se přiklonit, i když nerad, k mínění primářovu, " řekl Havel a pořádně se napil. " Don Juan. To byl přece dobyvatel. Dokonce s velkými písmeny. Veliký Dobyvatel. Ale prosím vás, jak chcete být dobyvatelem na území, kde se vám nikdo nebrání, kde je všechno možné a všechno je dovoleno? Éra Donů Juanů skončila. Dnešní Don Juanův potomek už nedobývá, nýbrž jen sbírá. Postavu Velkého Dobyvatele vystřídala postava Velkého Sběratele, jenomže Sběratel, to už právě vůbec není Don Juan. Don Juan byl postavou tragédie. Byl obtížen vinou.


Stál u křesla a nehnul se. " Posaď se přece, " vybídla jsem ho. Poslechl mě. Uchopil džbán a nalil horkou voňavou tekutinu nejprve mně a posléze sobě. " Cože jsi přišel? " " Přišel jsem, protože mě o to požádala Valentýna. " " Cože? " táži se dutým hlasem a nechápu. " O co tě požádala? " " Přišel jsem tě pozvat na svatbu. " " Budeš si brát Eriku? " ptám se užasle, i když by mě to vlastně ani překvapit nemělo. Žijí spolu již nějaký čas. On je vdovec, ona rozvedená, děti v péči nemají, tak proč si neříct ano? " Ne, kdepak. Já se ženit nehodlám. " " Tak kdo teda? "


Křik těch dvou žen, které si vyrazily na výlet a končily v dravých vlnách, byl stále zoufalejší, srdceryvnější - a lidé na hoře stále uchvácenější. Ty ženy utonuly. Nevím, co se stalo s turisty, kteří přihlíželi jejich zápasu o život, asi dali uspokojeně své fotoaparáty do pouzder - budou mít o čem vyprávět, něco takového se nevidí každý den! - a šli na svačinu. Víte, to co se stalo na té magické hoře a u jejího úpatí, je vlastně jeden veliký příměr. My všichni jsme turisty, kteří se rozhlížejí. Vidíme tonoucí. Slyšíme jejich křik, často bezhlesý křik, mlčení je někdy ještě výmluvnější.


Klid nastal až někdy k ránu, kdy horníci tak na hodinu na dvě odpadli, než zase začala další směna. Mí spolubydlící byli horníci na celý život. Sjeli se do Rakovníka ze všech koutů země jenom na léto, ale nezdálo se, že by kdekoli kohokoli postrádali. Dokázala je rozehřát snad jedině zoufalá snaha udělat bugr a vykřesat trochu srandy z té věčné otročiny, ale jediným způsobem jejich zábavy byl alkohol a rvačky. Já se o nikoho nestaral a horníci mi dali pokoj. Nevěděli, co si o mně mají myslet, a já měl strach se jim nějak přiblížit.


Přivezli ji, bohužel, příliš pozdě. Věřím, že brzy dostihnou toho, kdo ji zabil. " Zní to možná suše a vyprahle. Ale profesor Havlena už skutečně nemá sílu mluvit. Cítí, že potřebuje být chvíli sám. Tiskne rodičům soustrastně ruku a pak míří do ambulance v přízemí. Stařenka tam už není. " Zrovna pro ni přijeli, mám vás pozdravovat, " vzkazuje sestra, " Prý si z toho nemáte nic dělat. " Sestra v tom možná cítila žert, chtěla profesora potěšit. Ale profesor na ni hledí vážně. " Děkuju vám. Půjdu teď zase chvíli nahoru. " Hodiny na protější věži právě odbíjejí třetí hodinu ráno.


Tehdy se tam prodávaly spíš bylinky, různé čaje a koření než syntetické léky a já se procházel podél regálů a střídal zóny omamných vůní, jako bych proplouval nějakým gigantickým pohárem naplněným tropickým koktajlem. Býval bych trávil v lékárně spoustu času, ale takovou volnost jako u strýce Boleslava jsem tady neměl. Pan Sládek obstarával obchod zcela sám a ještě mu vybyl čas na hodinový šlofíček po obědě. To byla moje nejoblíbenější doba. Zatímco pan Sládek spal, každý v tom malém domku si musel najít nějaké tiché zaměstnání. Já se pokaždé natáhl na pohovku a četl si.


Modelky musely být spíš uvědomělé než krásné a umělci tloustli, jen když se vzdali vlastního výrazu. Jenže postupem času si člověk přestal paradoxů všímat a naučil se s nimi žít. Zvláštní postupně zevšednělo a nakonec se stalo normou. Všechny práce, kterými jsem počátkem padesátých let v Praze prošel, byly tak trochu podivné. Balada z hadrů mi přinesla první, i když nepravidelný příjem jen proto, že české divadlo bylo ochromeno doktrínou socialistického realismu, a jestli jsem takhle z komunismu nepřímo profitoval, bylo jasné, že se mi to příště zase vymstí.


Stejnou rukou jsem přešaltoval na druhou stranu, ale ať jsem se činil sebevíc, na Anču to nedělalo pražádný dojem, zatímco její plné, horké, hlaďounké prsy učinily na moje pubertou zvichřené hormony dojem toho největšího kalibru. Byla to však dívka zásadová, a proto mi nedopřála zajet jí rukou i pod sukni, ačkoli jsem vyhrožoval, že na ni strýci povím bůhvíco. Netlačil jsem na pilu. Byl jsem šťastný a spokojený i tak. U strýce jsem se nepřiučil pouze pubertálnímu vyděračství. Nasál jsem tu atmosféru krámu jako houba a hodně jsem z ní pak čerpal pro svůj první celovečerní film Černý Petr.


Jednou jsem postávala u dveří kuchyně a sledovala sál, když přišla stará dáma - říkám stará, no, nejspíš byla mladší než já teď... Ta dáma měla nejzoufalejší pohled, jaký jsem kdy viděla. Tak vypadaly oči zatracenců v pekle na freskách na zdech kostela, kam jsem chodívala jako malé děvčátko. Měla tváře plné načervenalých skvrn od pláče, nedokázala je zakrýt ani silná vrstva pudru. " Paní upila kávy a zahleděla se do prázdna, jako by znovu viděla tragickou tvář té ženy. " Nic jsem o životě nevěděla. Vůbec jsem netušila, co to je být zoufalou starou paní. Ale bylo mi jí hrozně líto.


Choval se ke mně laskavě, i když poněkud odtažitě, ale o mé učení se zajímal do všech detailů. Chtěl vždycky vědět, co zrovna probíráme, a já mu to docela rád vyprávěl, zatímco on mi pozorně naslouchal. Mí učitelé byli jeho žáky a zřejmě jsem tak trochu fungoval jako domácí inspektor. Na příchod Němců do Čáslavi si nevzpomínám, jen vím, že se to muselo stát krátce po mých sedmých narozeninách. Najednou tu prostě byli.


" V kolik hodin máte být v kasárnách? " " Ve dvanáct. " A jako by se voják chtěl ospravedlnit, okamžitě začal vysvětlovat další podrobnosti. " Byl jsem doma a vlak měl zpoždění, takže autobus z Prahy mi taky ujel, ani jsem neměl jinou možnost než riskovat stop. Abych nevlít do průšvihu. " Okna pomalu osychala. " Kam až s vámi můžu jet? " zeptal se konečně voják s jednou peckou na náramenících a se dvěma zlatými proužky, což znamenalo svobodník absolvent, tedy vysokoškolák, který slouží vojenskou prezenční službu hned po promoci. " Třeba ještě někde chytnu nějaké spojení, abych dorazil... "


Když se zvedám z postele, kolena z rosolu mi vypovědí službu a já se zhroutím zpátky - ale pak se mým tělem rozline nepopsatelná záplava blaženosti. A bizarní je, že tenhleten pocit je tak skvostný, že se mu žádné ovace bližních, žádné vavříny a odměny nemůžou rovnat. Ten večer si Amadeus vedl velice dobře. Peter Shaffer už dostal Oscara za nejlepší scénář podle předlohy, F. Murray Abraham si odnesl poctu za hlavní mužský herecký výkon a další Oscary jsme dostali za výpravu, kostýmy, zvuk a masky.


Dívala se na dědečka velice nespokojeně, raději by ho měla pěkně v pokoji a opečovávala jej. Jenomže byla už na " dědu " zvyklá, věděla, že on je prostě už takový, vždycky se dokázal ze všeho oklepat, tedy i teď. Čaj jsme si šli vypít do dědečkova pokoje. Seděli jsme u okna do zahrady a měkké světlo prosvěcovalo pokoj, stříbrnozlaté světlo plné harmonie - jako dědeček. " Už to není jako dřív, " řekl dědeček, " očešu jednu jabloň a abych si šel odpočnout - no, však já se dám dohromady, bude to dobrý. " Labužnicky nasál vůni skvělého čaje z babiččiných bylinek.


" Co tě to napadá, chtít zpátky peníze? Obelhal jsem tě snad? Otrok tě přece zachránil a poradil si se čtyřiceti muži, přesně tak, jak jsem ti říkal! " rozhorleně se bránil obchodník. " To je všechno pravda, " odpověděl kupec, " ale nemůžu podstoupit riziko, že mě někdy přepadne dvacet nebo třicet chlapů a bude mě chránit ten, kdo reaguje až na čtyřicátého! " Odvaha Po smrti svého správce hledal král na toto důležité místo nástupce, a svolal proto všechny dvořany. Dovedl je k mohutným dubovým dveřím, které byly pobity železnými pláty a opatřeny těžkým zámkem.


" Mlč, " řekla jsem prosebně. Chtěla jsem být sama a v tichu a vychutnávat tu zvláštní náladu, která mne prostupovala. Poprvé po kolika týdnech se mi ulevilo. Ne že by ta dívka hlásala nějaké nové, neznámé učení, kdepak. To, že byla křesťanka a nad postelí jí visel kříž, nemělo vlastně - v mých očích - nic společného s tím, jak na mě působila. Při prvním setkání ještě vůbec nemluvila o náboženství. Záleželo na tom, co v ní její přesvědčení způsobilo. Vydechovala ze sebe nějakou zázračnou lahodnou sílu, jistotu, že život je dobrý a že má smysl.


" Můj synu, život je dlouhá řeka, která počíná narozením. " " Ušetři mě těch nesmyslů! " vykřikl spekulant. " Myslíš, že jsem rozdal všechno, co mám, prošel jsem takovým strádáním a trmácel jsem se až sem, abych poslouchal takové otřepané žvásty, že život je dlouhá řeka? " Poustevník vyděšeně ucouvl, rukou si zakryl ústa, vytřeštil oči a zakoktal : " Cože, život není dlouhá řeka? " Nezávislost Jedné krásné měsíční noci seděli dva Japonci v zahradě a naslouchali zpěvu slavíka. Když líbezná melodie dozněla, jeden z nich přerušil ticho a řekl : " Tak mě napadá, že slavík zpívá každou noc na Nový rok. " " Co to říkáš? " zazněl hlas slavíka.


V kanceláři jsem se zdržela až do pozdních odpoledních hodin. Za prvé jsem měla doopravdy dost práce a za druhé jsem čekala, jestli se za mnou nestaví Leoš, aby se mi omluvil, i když vlastně nevím za co. Nepřišel. Odpoledne jsem uzamkla kancelář a vyrazila směrem k domu na konci města. Vešla jsem po širokém schodišti do sedmipatrového panelového domu, přivolala výtah a vyjela do posledního patra. Skoncuji se životem. Pro to, co jsem vyvedla, nemám omluvu. Jsem pevně rozhodnutá se zabít. Nemám odvahu žít dál. Tenhle dům znám nazpaměť. Vybrala jsem si ho po pečlivé úvaze.


Od dnešního dne tu tedy bude bydlet někdo jiný. Proto odjíždí tak brzy. Nechce se s nikým loučit. Prázdnou ulicí projelo plnou rychlostí nákladní auto, poskakovalo po dláždění jako splašený býk a hřmot jakýchsi plechů se nesl ještě z dálky jako vzdalující se vyzvánění. Profesor naposledy přejel očima po oslepených oknech a zatažených záclonách. Dům spokojeně oddychoval, dospával. Měl se snad s někým rozloučit? Vždycky býval uvážlivý, a když se rozhodl, rozhodl se. Přece však polohlasně něco zamumlal. Snad chtěl říci sbohem, kdoví. Pak rázně otevřel přední dvířka vozu a usedl za volant.


Okamžitě zastav a slez z toho kola! Pane profesore, když já neumím zatočit, omlouval se Havel. Už jsem chtěl mockrát zastavit, ale nedosáhnu na zem. Tak co mám dělat? Nohy měl krátké, zatočit se bál a ještě větší hrůzu měl z toho, že se vybourá, a tak prostě šlapal pořád dál. Hofhans musel jet napřed, odstavit mašinu a odchytit ho. Moderní česká historie by mu za to měla být vděčná. Pár let nato v Praze, když už náš věkový rozdíl přestal hrát roli, jsme se s Václavem skamarádili.


Norbert Lechleitner Vitamíny pro duši 100 překvapivých moudrých příběhů, které prosluní každý den Člověka činí krásným jeho duše. To je stále platná lidová moudrost. Jaké by to asi bylo, zapomenout na reklamní slogany, které nám stále nabízejí kosmetické krášlicí prostředky, důvěřovat této staré moudrosti a udělat něco pro svou vnitřní krásu? Místo neutuchající péče o tělo věnovat pozornost také duši? Moudré příběhy v této knize Vám v tom pomohou. Jsou to vitamíny, které Vaši duši osvěží, dodají odvahy, posílí a osvobodí. Jejich účinek je prověřen a osvědčen staletou zkušeností.


Kůra : hnědá, hladká Plod : bobule ( v srpnu a září ) Rulík je křovina dosahující výšky až dvou metrů. Květy a plod vyrůstají vždy mezi jedním velkým a malým listem. Bobule je skoro tak velká jako třešeň. Pozor : Je velmi jedovatá! ZIMOLEZ OBECNÝ Kůra : šedohnědá, ochmýřená Plod : bobule ( v září ) Zimolez je vysoký keř. Jeho větve a listy jsou měkké a ochmýřené. Lesklé, šarlatově zbarvené bobule zimolezu jsou umístěny po dvou na dlouhém stonku. Jsou jedovaté. VRANÍ OKO Plod : bobule ( v srpnu a září ) Vraní oko najdeš i v jehličnatém lese. Je nanejvýš třicet centimetrů vysoké.


Jenomže já jsem náhle procitl a díval se na to jméno a cítil jsem, že cosi se ve mně probouzí, že přestávám být opilý, že jsem střízlivý, krutě střízlivý, že se ve mně něco mění. Pojmenovat jsem to neuměl, bylo to ale tak silné, že jsem nic takového do té doby nepoznal, takový pocit hrůzy, marnosti a bezmoci, a zároveň mě zaplavila lítost. Nejen že se ten člověk jmenoval úplně stejně jako já - a já nemám přece moc běžné jméno - ten neznámý jmenovec dokonce zemřel právě v tom věku, ve kterém jsem tehdy byl já, dvacet dva let.


Tam se určitě k jídlu něco najde. Domů se nevrátím za žádnou cenu. Už nikdy! Cestou jsem zapnula mobilní telefon, abych zjistila, jestli mě Leoš nebo Valentýna nehledali. Na displeji jsem měla tři zmeškané hovory od Filipa. Vrtalo mi sice hlavou, co chtěl, ale nezavolala jsem mu. Možná ho o tuto službu požádal Leoš. Třeba má o mě strach. Co jiného mohlo Filipa přimět, aby mi telefonoval? Autobus mě hezky ukolíbal a já začala usínat, když v našem městě zastavil. Vůbec se mi nechtělo vystupovat. Neustále poprchávalo a zároveň foukal docela studený vítr.


Už řadu let mě pronásleduje pocit, že si všechno to bláznivé štěstí, všechny ty pocty a ceny nezasloužím a že na tomhle podivném kontě štěstí okrádám jiného o jeho podíl. Jedinou chabou odpovědí, která mě kdy v této souvislosti napadla, je věta, kterou kdysi kdosi řekl a která zní : Co tě nezabije, to tě posílí. Možná tady je ten důvod. Možná proto zrovna já. A protože se na vítězství vždycky dost namakám, hned druhá věc, která mi prolítla hlavou, zněla asi takto : Tak jsem vyhrál, fajn. Ale tím jsem taky skončil. Štěstí nikdy nevydrží.


Věřte, že na mne nikdy nezapomněla a dodnes nostalgicky vzpomíná, jak mne odmítla. Ostatně vyprávěl jsem ten příběh jen proto, abych uvedl analogii k Havlovu odmítání Alžběty. " Chvála svobody " Proboha, primáři, " zaúpěl Havel, " snad nechcete říct, že hledám v Alžbětě obraz svého lidského významu! " " Zajisté ne, " řekla doktorka kousavě. " Vždyť jste nám to už vysvětlil, Alžbětina vyzývavost vám připadá jako rozkaz, a vy si chcete ponechat iluzi, že si ženy vybíráte sám. " " Víte, když už o tom tak mluvíme, doktorko, není to tak, " zamyslil se Havel.


Kdybys ho měla, seděla bys doma a starala by ses o manžela a dítě. No kdo se bude o Janičku starat, když ty si pojedeš užívat a odpočívat? " Valentýna se zaškaredila. " Má snad taky tatínka, ne? Tak ať se stará on. Já už nemůžu. Mám toho všeho až nad hlavu. " " Manželství a mateřství není procházka růžovým sadem, je to dřina, " filozofovala jsem a Valentýna se na mě utrhla. " Můžeš za to stejně ty! " obvinila mě. " Za co? " zeptala jsem se opatrně. " Kdybys mi dala nějakou svobodu a nehlídala mě pořád jako mimino, tak by se to nestalo. "


" No jo, " řekla Alžběta, " když já jsem usnula. Postavila jsem si na kávu a usnula jsem jako blbec. " Flajšman zůstal na Alžbětu civět, protože takovou ušlechtilost neočekával : Alžběta ho nechtěla tížit výčitkami svědomí, nechtěla ho tížit svou láskou a zapřela ji! Pohladil ji po tváři a unesen citem, začal jí tykat : " Já vím všechno. Nemusíš lhát. Ale děkuji ti i za tu lež. " Chápal, že takovou noblesu, obětavost a ohleduplnost nenajde u žádné jiné ženy, a zaplavila ho strašná chuť podlehnout návalu zbrklosti a poprosit ji, aby se stala jeho ženou.


V potoce se někdo rozhání kosou a pak zase běhá po trávě se sítí na ryby. " Co to tu vyvádíš, ty starý blázne? " " Nenadávejte mi, pane soudce, do starých bláznů, " nedal se koňský handlíř. " Spíš ve vodě trávu nakosím a na trávě ryby nachytám, než se volovi narodí hříbě. " Soudce věděl, kolik uhodilo. Hned ho napadlo, v čí hlavě se ten nápad zrodil. " Tak ty tak? " obořil se na handlíře. " Ty se opovažuješ měnit můj rozsudek? To určitě nemáš ze své hlavy! Řekni, kdo ti to poradil? " " Ale, urozený pane, kdo by mi to radil?


Nestonaly, neodmlouvaly, neměly zájmy, s nimiž by nesouhlasil, prostě, pokud by člověk měl na téhle nebohé planetě někomu závidět, asi by byl první v nabídce na závist tento můj přítel. V době, kdy se rodiny rozpadají a podniky krachují, jeho rodina vzkvétala a jeho podnik byl, jak se zdálo, teprve na začátku skvělé mezinárodní kariéry. Ale za všechno se platí. Jednou se můj přítel šťastlivec vracel z obvyklé třináctihodinové pracovní doby ve svém podniku a náhle se jeho vůz zastavil na křižovatce, ačkoli byla zelená, a už se nehnul.


Ženy se umějí strašně stydět. Jenomže o tom vy, Alžběto, sotva něco víte. " " Anebo, " přispěchal Flajšmanovi na pomoc primář, " Klára je tváří v tvář Flajšmanovi tak zkamenělá úzkostí lásky, že se s ním nemůže vůbec milovat. Vy si, Alžběto, nedovedete představit, že byste milovala někoho tak strašně moc, že byste se právě proto s ním nemohla vyspat? " Alžběta prohlásila, že ne. Signál


" Když uvažuji o situacích, které mě v mládí nejvíc ovlivnily, " vyprávěl K. M., " vzpomenu si na svého mistra, pana Kondrejce, totiž na jeden krásný okamžik, kdy jsme seděli na střeše kostela v jednom malém městečku a opravovali kryt věžičky, posazené na větší věž. Otevíral se nám výhled daleko do kraje, takový nádherný " český " výhled, kdy vám náhle zazní v uších slova o zemi, která je " ráj na pohled ". Občas kolem nás přeletěli ptáci a člověk si připadal povznesený nad zmatky a potíže vlastního, tak pomíjivého života.


Místnost zalévalo bledé, načervenalé světlo, a pak uslyšel praskot, který ho také pravděpodobně vytrhl ze spánku. Zmocnil se ho strach a přál si být co nejdál odtud, doma, kde je všechno na svém místě, matka i jejich dům. Potom znovu uslyšel praskot. Nebylo to už mnohem blíž? Vstal a chtěl se podívat z okna, napnutý obavou, co asi uvidí. Ale malé okno bylo vsazeno tak vysoko, že zahlédl jen kousek nebe. A to jako by hořelo jasným, rudým plamenem. " Tati, tati, vzbuď se! Hoří! " A ranní ticho znovu rozřízl praskot a rachot. " Zemětřesení! Rychle, rychle, musíme utéct! "


Přišel rok 1953, Američani pořád nikde a Státní bezpečnost už jim začínala jít po krku, takže se rozhodli, že to vezmou přes kopečky. Chtěli se připojit k americké armádě a nechat se vysadit padákem zpátky do Československa, až studená válka přestane být studená a země se začne osvobozovat od komunistů. V té době už byla spuštěna železná opona, takže západní hranice byla takřka nepropustná a Mašínovi se rozhodli, že to vezmou do USA přes Berlín. Vzali s sebou Janatu a další dva mladíky a společně překročili hranice s NDR.


Oba obrazy stále prosvítaly jeden přes druhý a mladík chápal, že dívka se jen na povrchu odlišuje od jiných, ale ve svých rozsáhlých hlubinách je stejná jako jiné ženy, plná všech možných myšlenek, pocitů, neřestí, které dávají za pravdu všem jeho tajným pochybám a žárlivostem ; že dojem kontur, které ji vymezují jako individualitu, je jen klam, jemuž podléhá ten druhý, ten, kdo se dívá, on. Zdálo se mu, že ta dívka, tak jak ji miloval, byla jen výtvorem jeho touhy, jeho abstrakce, jeho důvěry a že skutečná dívka stojí teď před ním a je beznadějně cizí, beznadějně jiná, beznadějně mnohoznačná.


Vešla se na pouhé dvě stránky obyčejného dopisu a neměla právně o moc větší váhu, než kdybychom si jednoduše plácli. Oscar přináší milionové zisky, takže konkurence bývá mimořádná. S Amadeem jsem měl proti sobě tři skvělé režiséry : Roberta Bentona, Rolanda Jaffea a Woodyho Allena, a navíc, jako by to nestačilo, jednu skutečnou legendu filmového umění. V roce 1984 vytvořil David Lean výtečnou filmovou adaptaci klasického románu E. M. Forstera Cesta do Indie. Bylo mu dvaasedmdesát a z čistě sentimentálních důvodů by právě starý mistr měl být tím, koho si Akademie vybere.


" Jak to bude dlouho trvat? " zvolal na chlapíka v montérkách. " Minutku, " odpověděl chlapík a mladík řekl : " Tu minutku znám. " Chtěl si sednout zase do vozu, ale viděl, že dívka vystoupila druhými dvířky také. " Já si zatím odskočím, " řekla. " Kampak? " zeptal se mladík schválně, protože chtěl vidět dívčiny rozpaky. Znal se s ní už celý rok a dívka se stále ještě uměla před ním stydět a on okamžiky jejího studu velmi miloval ;


Jenže dělat na něčem dlouho, dávat do toho všecko, co v člověku je, okouzlit, dokopat, zmanipulovat lidi, aby do toho šli taky, a dokázat, že tomu taky uvěří a že se tomu taky upíšou, a pak najednou vidět, jak to zdechne na něčím psacím stole a provinilý hlas po telefonu, samozvaný cenzor a lhář, prostřednictvím překladatele či prostřednictvím úsměvu vám sdělí šmytec - tak tohle mě uvrhne do zimního spánku. Najednou nemám sílu ráno vstát, denní světlo mě pálí v očích jako mýdlo a já je od sebe neodlepím.


Dopřeji jim chvilku pro sebe. Zapálila jsem si cigaretu a odolala pokušení nalít si víno. Když hlídám Janičku, nikdy nepiji. Chci mít jasnou hlavu. Dokouřila jsem, napila se minerální vody z láhve a čekala, kdy se můj zeť zvedne k odchodu. Po čtyřiceti minutách dlouhého čekání jsem vstala a prošla chodbičkou do dětského pokojíčku. Leoš spal spánkem spravedlivých na Valentýnině posteli a Janička chrupala vedle něj. Možná je pan doktor po noční, komentovala jsem nynější stav. Nechám ho tady, než se probudí, a potom se uvidí. " Nezlob se, Marku, ale nejde to, vážně! " ztišila jsem do telefonu vlídně hlas.


To - - víte - - já - - " začal koktat handlíř. " Jen se nevymlouvej! Pěkně s pravdou ven, jinak to hříbě nedostaneš. Že ti to poradila moje žena? " Handlíř nevěděl kudy kam, a tak nakonec kápl božskou. Přiznal se, že mu to poradila urozená paní. " No vidíš, " povídá soudce. " Nemusel ses vymlouvat, stejně jsem to hned věděl. Teď běž za tím volařem a řekni mu, že mu vzkazuji, aby ti hříbě vrátil. " " Děkuji, urozený pane, " radostně poskočil koňský handlíř a upaloval pro hříbě. Ale soudci nebylo do skoku. Měl svou chytrou ženu čím dál raději, a teď ji musí poslat z domu, aby dodržel slovo.


" No a dnes jedeme na techno do Pudilova, " říká Aleš mladé kuchařce, která s obdivem zkoumala jeho pearcing. Kuchařky sedící v houfu u stolu a ládující se bramborovým salátem mu nevěnovaly přílišnou pozornost. Zaměřily se spíše na mě a já se nejistě rozhlédla. Na něco čekají, či jsem něco přehlédla? Aleše buď přestalo bavit blbnout mladou holku, nebo mi něco chtěl sdělit. Přesunul se ke mně. " Chutná vám ten salát? " hlesl a očima se dotkl velké nerezové mísy za mnou. Prohlížela jsem si malou pecičku z nerezové oceli nastřelenou v pravém křídle orlího nosu.


Svítilo jako poslední den v životě a dralo se svými paprsky skrz zavřené okno mojí ložnice. Místo vedle mě bylo prázdné. Odhrnula jsem pokrývku a uvědomila si, že nemám nic na sobě. Pomalu jsem se přibližovala k oknu a dumala, jestli to všechno nebyl jen sen. Rozevřela jsem okenní křídla dokořán a na svojí pravé paži spatřila znamínko lásky vášnivých Leošových rtů. Nebyl to sen. Byla to skutečnost. Stromy i tráva v zahradě se leskly a všude kralovalo ticho. Koukla jsem na hodinky. Ukazovaly něco po šesté. Kdepak asi spala Valentýna?


Byl jsem na dramaturgii a za celé čtyři roky studia jsem si jedinkrát nešáhl na kameru ani nepromluvil s herci. Místo toho se probíraly zásady expozice, typy dialogů, postav, katarzí apod. Napsali jsme hory rozborů, povídek a scénářů. Viděli jsme taky spoustu filmů a kecali o nich dlouho do noci. Škola byla, díky osudové ironii, pod vedením několika nejlepších českých umělců. Většina z nich by totiž za normálních okolností měla tolik práce s vlastním psaním, režírováním nebo točením filmů, že by na nějaké učení neměli čas, ale protože je komunisti k jejich pravé práci nepustili, živili se takhle.


S nimi odešel i učitel, který se mě před nimi snažil chránit. Vlastně zmizeli všichni Němci. Měli na to často jenom čtyřiadvacet hodin a namísto nich přicházeli čeští osadníci a zabírali domy, statky, nábytek, nářadí a všechno to, co Němci tak narychlo opustili. Mnozí z nich se chovali jako praví zlatokopové. Šlo jim o to nahrabat si a pak fofrem pryč. Pročesávali opuštěné vesnice a brali, co unesli. Neměli čas počkat, až nátěr zaschne. My s bratry viděli svou budoucnost jinak. Natírali jsme dům vrstvu po vrstvě. Na našem hotýlku muselo být všechno tip ťop.


Další kluk, Pavel, následoval po dvou letech, a já se narodil dvanáct let po Pavlovi. Léta jsem dumal, co jsem vlastně zač, jestli další omyl nebo pozdní nápad, prostředek k usmíření nebo výtrysk druhé mízy. Ta obrovská mezera mezi mnou a mými bratry mi byla vždycky podezřelá, a nakonec jsem se opravdu dozvěděl, že pro ni existovalo dosti dramatické vysvětlení. Matka byla nádherná činorodá energická ženská s černýma očima a smyslem pro kšeft. Byla o devět let mladší než otec a většinu svého elánu investovala do letního hotýlku, který rodiče postavili na břehu jezera v severních Čechách.


Frejku seniora brzy zatkla StB a v listopadu 1952 se společně s třinácti dalšími stranickými papaláši ocitl na lavici obžalovaných v procesu s Rudolfem Slánským, který kola stalinské justice sám roztočil. Většina z nich byli Židé. Po nekonečných měsících výslechů a psychického i fyzického mučení označili sami sebe za agenty CIA a doznali se k nejnemožnějším zločinům. Noviny a rozhlas byly plné rozohněných prohlášení a rezolucí pracovních kolektivů i významných osobností. Všechny volaly po krvi.


Ve všech cestovních průvodcích byla tato malá vesnička, ležící v malebné krajině při mořském zálivu, doporučována jako " tajný tip " a hosté sem proudili v zástupech. Z teras restaurací a z pouličních kaváren obdivovali nádherný výhled na moře, pochutnávali si na čerstvě ulovených rybách, vychutnávali místní suché víno a na pár hodin uvěřili tomu, že tady musí být krásný život. Přitom ale schválně přehlíželi těžkou práci místních obyvatel, kteří se v letních vedrech lopotili, jen aby turisté měli své pohodlí. Místní si ale nestěžovali.


" Jak mám vědět, kdy začíná nový rok? Zpívám, protože chci. A to je všechno! " Hledání Jednoho krásného letního dne uspořádalo pár přátel společně se svými přítelkyněmi piknik. Znali se už nějakou dobu, ale jedna dívka byla mezi nimi nová. Když se najedli a napili, bezstarostně se bavili různými hrami a čas jim příjemně utíkal. Jen ta nová dívka se nápadně držela stranou a nikdo si jí téměř nevšímal. Využila tedy příležitosti, popadla několik kolem ležících cenných věcí a zmizela. Když krádež konečně zpozorovali, vydali se mladí muži rychle za zlodějkou.


Všechno to byly dopisy prosebné, zoufalé, smutné, pořádně smutné, byly to dopisy od dětí, kterým matka odchází od jejich otce s někým jiným, dopisy od dětí, kterým se rozpadá domov. Milovaly matku a ona jim odcházela. Byly tam věty dýchající takovou úpěnlivou láskou, až mě mrazilo. Jistě, vím, každý máme právo na svůj život, na své štěstí, to ano, jenomže při tom svém usilování působíme často bolest tak velikou, že si ji ani neumíme a ani nechceme představit. Děti zůstaly u otce a matka odešla " za hlasem svého srdce ". A co hlas srdce jejích tří dětí?


Všechno se mi vymklo z ruky. Celý život. Ustavičně se zamilovávám do nesprávných mužů. Stále čekám, že mě někdo bude mít rád. Je pravda, že jsem nyní někoho našla, ale... Má to samozřejmě ale. On mě má rád, já jeho taky, ale nesmí to tak být. Mohu svojí láskou ublížit někomu, na kom mi v životě mnoho záleží, i když to třeba na první pohled tak nevypadá. Rozhodně otočím kličkou u okna. Moc lehce otevřít nejde. Silně jí zalomcuji, ale snažím se nepřerušit ticho kralující v domě. Trhnu vší silou.


A vzápětí mi podal depeši, jež právě přišla na nádraží a v níž se psalo, že vlak, co mi ujel, se srazil... Obyčejné neštěstí, o jakém často čítáme. Tak často, že ty zprávy přeskakujeme. Strojvedoucí byl nepozorný, selhání lidského faktoru a tak dále. Zíral jsem na depeši, zíral. " Tam bude kolik mrtvých... " Zaměstnanec vyslovil číslo. " A to nepočítám raněné, " dodal. " Sjíždějí se tam právě sanitky z okolí - i vrtulníky... " A já - poklekl. Byl jsem trochu opilý, to ano, ale byl bych asi padl na kolena i dokonale střízlivý. Klekl jsem a zíral na tom opuštěném peróně do šedé oblohy.


Třeba je jim to jedno. Třeba je pořád ještě nějaká naděje. Nic neříkali. Třeba jsou hodní, třeba jim je nás líto, třeba taky mají děti. Třeba bude opravdu všecko v pořádku. Zdola ještě chvíli zaznívaly tlumené hlasy, přecházení a bouchání dveří. Pak jsem slyšel, jak vycházejí z předsíně ven, hlavní dveře se zabouchly, branka před domem zavrzala, auto nastartovalo a odjelo pryč. Dům oněměl. Ležel jsem pod peřinou, ztuhlý strachem, propocený, horečka mnou lomcovala a snažil jsem se odehnat z mysli, co jsem věděl až příliš dobře, a představoval jsem si, že když se nepůjdu přesvědčit, všecko bude zase dobré.


A tak se mnoho hostů bavilo tím, že po dobrém jídle zkoušeli Mirca, který stále posedával v blízkosti restaurace. Jakmile některý z nich zavolal : " Hej, Mirco, pojď sem! ", aby mu nabídl mince na výběr, a Mirco se přihlouple zašklebil, lidé se už začínali pobaveně pochechtávat a předháněli se, kdo dá Mircovi dříve vybrat. Vesnický blázen si vždy bez zaváhání vybral tu větší z mincí, která ale měla poloviční hodnotu než ta menší. A také místní se pobaveně usmívali. Věděli totiž své.


" Navzdory všem svým penězům jsem si nemohl koupit ani jednu hodinu života navíc. Užívej, člověče, svého života a dbej na to, aby sis byl vědom jeho ceny. " Spravedlnost Dva přátelé celý týden tvrdě pracovali, a protože byl pátek večer, chtěli si užít pár hezkých hodin. " Pojďme nejdřív do lázní, smyjeme pot a odpočineme si! Potom půjdeme do mešity, pak něco sníst a pak domů. " " Ne, to mi připadá moc nudné. O víkendu si chci trochu užít. Můžeme jít nejdřív do lázní. Ale potom si koupíme láhev kořalky a půjdeme za ženskými, " navrhoval druhý.


Vlasta Fabianová, hvězda Národního divadla, byla tehdy nádherná ženská, které táhlo na čtyřicítku. Umluvili ji, aby to vzala, jen díky tomu, že ve stejné roli vystupovala v té době i v Praze. Objevila se v Poděbradech na jediné zkoušce a nezakrývala, že celá ta záležitost je pro ni prostě jen kšeft. Šel jsem se podívat na obě její vyprodaná představení a to, co jsem viděl, mě fascinovalo. Fabianová nahnala svým poděbradským kolegům takový strach, že snad poprvé v historii se místní soubor naučil text zpaměti.


Já neviděla, kolik mi tam toho daly. A to, že jsem jídlo neměla zaplacené, za to také nemohu. " " Ano? " Honza nehnul ani svalem v obličeji. Předvedl mi kamennou tvář, kterou jsem dobře znala. " Nestihla jsem ho zaplatit, protože mě rozbolel zub. Byla jsem akutně na ošetření. Ostatně, můžeš si to ověřit. Dokonce mám i potvrzenou propustku. Příště už se to nestane. " Vzal mě za ruku. Padla jsem vyčerpaně hlavou na jeho hruď a rozplakala se. Pustil moji ruku a pohladil mě levačkou chlácholivě po vlasech.


Tváře mi hořely studem. Podala jsem mu balíček a chtěla odejít. Chytil konečky mých prstů a já ucítila zase to zvláštní bodnutí u žaludku a mrazení v zádech. Nebyl to strach. Tohle značilo něco zcela jiného. Něco, co jsem si nechtěla v žádném případě přiznat. Mířila jsem tmavou suterénní chodbou ke skladu potravin, odkud mi před chvílí volala hlavní sestra. " Paní vedoucí, můžete na moment? " " Mám spoustu práce, nestíhám, " odpovídám pohotově. Je to pravda. Opravdu nemám nic hotovo. Počítač, místo aby mi pomáhal, tak mě zdržuje.


Zjistila jsem, že se tam dost hlučně baví kuchař Aleš s pomocnicí Blankou. Hodiny na zdi ukazovaly, že je něco po čtvrté ranní. Nikdy mě nenapadlo, že kuchaři chodí takhle brzy do práce. Pracovní dobu mají přece od pěti třiceti. Co tady dělají o více než hodinu dříve? Konvice cvakla, ztichla, a tak jsem si konečně zalila vyčichlou kávu. I přes to, že byla asi dvanáct hodin v hrnečku, chutnala mi jako rajská mana. Pomalinku jsem usrkávala moku a zahřívala se, když jsem uslyšela jakési šeptání na chodbě. Odemkla jsem, abych se koukla, kdo to tady zase straší.


" Nevím, " odpověděl chalupník, " ale snad mi dobří lidé poradí. " " Svoje zrno už asi zpátky nedostaneš, ale něco ti, synku, poradím, " řekl stařeček. " Vezmi si tuhle železnou hůl a běž na kopec, tam k té skále. Až tam přijdeš, udeř holí třikrát o skálu, skála se otevře a zlí duchové vyjdou ven. Uvnitř zůstane jen jeden kulhavý. Je v koutě přikovaný železnými řetězy k lavici. Běž za ním a řekni si o mlýnek, který mají nad ohništěm. Ten duch ti ho nebude chtít dát, ale ty nic jiného nechtěj. Až uděláš, co jsem ti řekl, vrať se stejnou cestou zpátky. "


Na kamna připevnil kovový bubínek s klikou a nahřál ho na určitou, pečlivě vědecky ověřenou teplotu. Nádobu pak naplnil ještě zelenými zrnky a pomalu a vytrvale otáčel klikou, takže se zrnka rovnoměrně zahřívala a zbarvovala do čokoládové hnědi. Krámek se začal naplňovat božskou vůní, která rázem zastavila obvyklý hon a shon. Uspěchaní zákazníci postávali teď očarovaně za pultem, jako by nevěděli, co si to vlastně chtěli koupit, a usilovně přitom nasávali tu slast. Jinou mojí oblíbenou zábavou bylo dívat se na prsa Anči, dívky, která pracovala ve strýcově domácnosti. Nevzpomínám si, kdy ve mně ten zájem o prsa propukl.


" Ne, to není pravda, tomu nesmíš věřit, to není pravda. " " Je, " řekl Eduard, a když Alice nepřestávala plakat, navrhl jí, aby v sobotu odjeli na venkov. V krásném údolí u řeky je bratrova chata, ve které budou moci být sami. Alice měla tvář mokrou od slz a němě přikývla. 8 To bylo v úterý, a když byl ve čtvrtek Eduard opět pozván do ředitelčiny garsoniéry, kráčel tam s veselou sebejistotou, neboť vůbec nepochyboval o tom, že kouzlo jeho bytosti definitivně rozptýlí kostelní aféru v pouhý obláček dýmu, v pouhé nic.


" Jako ty přece. " " Aha, " řekne Verunka a kroutí nedůvěřivě hlavou. Jdou kolem plotu zahrady až ke dvířkům. Školnice právě zametá čerstvě napadlý sníh. " Tak ahoj, " říká Láďa a utíká rychle pryč. Je totiž tři čtvrtě na osm a do školy trvá cesta právě deset minut, má co dělat, aby doběhl. Veronika za ním mává, ale ještě než půjde dovnitř, podívá se směrem do rohu zahrady. Musí na třešničku dávat pozor, každý se musí o něco starat. Láďa se stará o ni, ona se bude starat o stromek, tak je to spravedlivé.


Bránil se rukama nohama, ale marně, spolu s dalšími lidmi ho strčili do nějakého vozu a zavřeli do cely. Místo v moři štěstí se ocitl uprostřed bídy. Seděl uvězněný za mřížemi, všechny kosti ho bolely a nezbývalo mu než čekat, co přijde. O několik hodin později si zapsali jeho osobní údaje, vzali mu otisky prstů a odvedli ho k výslechu. Jako vzdělaný syn bohatého otce se mohl s komisařem domluvit anglicky. Cestovní doklady měl v pořádku, jízdenka dokazovala, že právě přijel a s radikálními demonstranty neměl nic společného, a proto komisař nebyl zas až tak nepříjemný.


A třebaže se Havlena do jejich hovoru nemíchal, brali ho jako aktivního účastníka, a docela zapomněli, že se ještě ani vzájemně nepředstavili. Profesora stále cosi přitahovalo na nástěnné malbě, prohlížel si ji, snažil se proniknout do omítky prosycené kouřem z cigaret a výpary z piva. Nakonec nevydržel a zeptal se rovnou. " Promiňte, nechci rušit... " Pohlédli na něho radostně, jako by čekali nový námět do prázdného a denně se opakujícího klábosení. Všechno tady už bylo. " Tenhle obraz zobrazuje skutečnou událost? "


Tlaková vlna vyrazila okna a všude byly střepy. Ostré a veliké střepy, které se zasekly do kdečeho, i maličké střípky, pokrývaly podlahy, lůžka... Na pokoji tehdy nikdo kromě mého syna nebyl. A já jsem zavřela oči a nemohla jsem v sobě najít sílu je otevřít. Uvědomovala jsem si, že po vší té radosti, kterou jsem ucítila po dobrém porodu, teď uvidím svého syna rozřezaného bezpočtem střepů. Maličké tělíčko, ze kterého prýští krev, tělíčko, které za nic nemohlo, a které přesto bylo umučeno spoustou vystřelených střepů. Hrůza mi nedovolila ani plakat. Musíš, musíš otevřít oči, říkala jsem si, jenže nešlo to...


Prohlížím si jeho mužný profil a srdce se mi tetelí láskou. Už jsme toho spolu tolik prožili, a přesto ho tak miluji, že jsem se odhodlala k tomuto činu. Vzít si ho za muže. Husté tmavé vlasy má strojkem ostříhané na ježka, takže mu na určitých místech prosvítají drobné lysinky. Má orlí nos a silné smyslné rty. Zachvěji se při představě, jak mě líbá. Do očí mu nevidím, ale vím přesně, jakou mají barvu. Ženich stojí klidně a v azurovém obleku vypadá jako manekýn. Vysoká, štíhlá postava mě převyšuje a při polknutí mu poskakuje ohryzek na krku.


Cítil jsem se jako ostřílený profesionál, který už na jevišti zvládl všechno od úplatků až po rány osudu ( a elektriky ), a čím víc jsem na to myslel, tím mi bylo jasnější, že mě nakonec stejně musí přijmout. Odjel jsem tedy k Máchovu jezeru a zažil tam další nádherné léto. V polovině srpna mi přišlo z DAMU zamítnutí. Na zadní kolečka jsem nemyslel, většina škol už měla přijímačky za sebou, a jestli jsem nechtěl jít na dva roky na vojnu, musel jsem rychle něco udělat.


Na ulicích vše vypadalo jako dřív a rádio jsem neměl, takže jedinou známkou proměny bylo, že starší studenti začali najednou horovat pro komunismus. Pořádali bouřlivé schůze, zpívali, vykřikovali hesla, mávali transparenty a mluvili o konci vykořisťování člověka člověkem. Byl jsem jen o rok mladší než oni, ale kupodivu z mých vrstevníků tomu nikdo nepropadl. Chladným zrakem jsme sledovali to teatrální nadšení svých starších druhů.


Všechno, co následovalo, odehrálo se pak už v rychlé věcnosti : umělé dýchání, telefon na interní oddělení, vozítko pro přesun nemocné, předání lékaři, bdícímu na interně, další umělé dýchání, vzkříšení, transfúze krve a konečně hluboké vydechnutí, když se Alžbětin život ukázal nad vší pochybu zachráněn. Třetí jednání Co kdo řekl Když vyšli všichni čtyři lékaři z interny na dvůr, vypadali vyčerpaně. Primář řekl : " Pokazila nám symposion, Alžbětka. " Doktorka řekla : " Neukojené ženy přinášejí vždycky smůlu. " Havel řekl : " To je zvláštní. Musela si pustit plyn, abychom poznali, že má tak krásné tělo. " Na ta slova se podíval Flajšman na Havla ( dlouze ) a řekl :


Toho roku si jednou ráno zavolali Havla do ředitelny. Havle, pronesl pan Jahoda koženě. Byl jsem informován, že jsi byl sám k sobě nemravným. Dodneška je Havel přesvědčen, že jsem ho já jako jeho rádce musel prásknout. Ale já si pouze pamatuju, že jsem v té době byl sám k sobě nemravným taky. Jednou v noci v ložnici jsem zaslechl Havla vyprávět, jak senzační místo je kavárna Mánes v Praze. Byla to jen náhodou zaslechnutá věta, ale mně se pevně usadila v paměti.


Tento pohled se mu vryl do paměti a on si byl jist, že už ji ani žádnou z jejích přítelkyň nikdy nenavštíví. Protože už se zbavil dvou ze tří svých špatných zvyků, nápadně se změnil také jeho způsob života. Práce mu byla potěšením a zděděný majetek postupně narůstal. Našel si také nové přátele a v jejich společnosti se cítil dobře. A tak nebylo divu, že se zamiloval do chytré a půvabné mladší sestry jednoho ze svých přátel a vzali se.


Zátoka byla neskutečně krásná, ale vedla k ní krkolomná cesta, která se dala překonat jen terénním vozem. Musel jsem tenkrát provést rozsáhlá zaměření k jednomu stavebnímu projektu a téměř každý den jsem se trmácel po cestě určené pro trakaře, hluboce vymleté od monzunových větrů, pak cestou necestou přes suť, štěrk a suché křoví. Jednoho večera jsem se vracel do vesnice, kde stál jediný hotýlek v širém okolí, když tu auto najednou dostalo smyk a o úlomek skály se urazil výfuk. Připevnil jsem ho provizorně kusem drátu a za hlasitého rachotu jsem pokračoval dál.